Talk:Ivan Stojanović

Untitled
Ivan Stojanović D.m Ivan Stojanović rodio se u Dubrovniku 17 decembra 1829., u doba kad bijaše još krepka uspomena na slavnu prošlost dubrovačke republike. Kakav ja duh vladao u ono vrijeme megju vlastelom i gragjanima, te bijahu preživjeli republiku, možemo lako zamisliti, kad uzmemo na um, da se D.m Ivan, i ako rogjen u sasvijem drugijem prilikama, toliko njim napojio, da je sve do posljednjeg časa duhovno živio u prošlosti i čeznuo za njom sve više, i u teškoj duševnoj muci, ne mogući imati nade, da će se već igda povratiti stara vremena, nalazio jedinu utjehu, da bugjenjem uspomene negdašnje slave i veličine republike sv. Vlaha, uvjeri mlagji naraštaj o ništavilu našijeh dana, i da, vezujući prošlost sa sadašnjosti, utre put boljoj budućnosti. U tu svrhu, čistom istorijskom istinom i življem primjerima iz sadašnjosti, upućivaše nas na pravu stazu, i pokazivaše nam u čemu nam je nada i spas.

Još iz malena upi se u svetinju, kao i Dositije Obradović, te čitajući životopise svetaca, silno razgrija maštu, da mu se i u sred bijela dana pričuivalo, da ga neko zove po imenu. Tako malo po malo zavrti u glavu, da hoće biti svećenik i ništa drugo. Tu je cijenio, kako sam govoraše, da se nalazi Eldorado i luka utočišta protiv oluja svjetovnijeh strasti, premda je poslije u tome stališu okusio Dantove bolgje. Eadi otvorena Srpstva i umjerena i razložita liberalizma postade trn u oku svoje braće po zvanju, koja zazirahu od ovog novog Prometeja narodne svijesti, te ga stase potajno i javno zadirkivati i podmetati mu misli i djela, koja nije nikad ni u snu promislio a kamo li na javi izvršio. No On je ipak, nepomičan kao stanac kamen, o koji se lome bijesni vali uzburkana mora, služeći samo Bogu i svojoj savjesti, kao dostojan nasljednik najvećeg Svjetilnika Istine i Pravde, Spasitelja svijeta, ne hajući za sve moguće zapreke, i dalje razgonio svijetlom istorijske istine tmine vjerskog fanatizma, i otvarao oči zavedenom narodu, propovijedajući da mu > vjera ni najmanje ne priječi da bude Srbin.

Svršivši gimnasije s odlikom, stupi u zadarsku bogosloviju. Dovršivši bogoslovske nauke, bi rukopoložen g. 1852, prije nego dopuštaju kanoni, radi nestašice popova. Najprije je popovao na Korčuli godinu dana, a zatim ga premjestiše u Rijeku dubrovačku, gdje je proveo 30 godina. Tu se pokazao dostojan pastir stada Gospodnjeg neumornim trudom, ne hajući za svoju vlastitu korist Seljani Njegovi pričaju prava čuda o Njegovu dobročinstvu i darežljivosti, što može posvjedočiti i svak u našem gradu, gdje je boravio od g. 1883, kad je bio imenovan kanonikom, pa sve do svoje smrti. Sprovod Njegov, kakav narod ne učini do sad još ni jednom svećeniku od kad je Dubrovnika, najbolji je svjedok, koliko je veliki Pokojnik dobra učinio u rogjenoj zemlji, i kako taj isti narod zna cijeniti velike ljude. Seljani negdašnje Njegove parohije, i staro i mlado, zajedno s gradskijem bratstvima dogjoše pod barjacima crkvenijera, da sprovod uveličaju. Suze, koje sroniše sijedi starci nad grobom Njegovijem, ulijevaju nam nade, da će zdrava svijest narodna doskora slaviti triunfe nad nepravdom i obmanom, i da će braća, koja se još otugjuju od srpskog imena, uvidjeti namjere zavodnika, i pristati s nama u bratsko i srpsko kolo.

„U Eijeci nagje elemenat socijalni, koji ga sasvim prevrati, i elemenat materijalni, biva divni položaj mjesta, jer je Rijeka dubrovačka kod Rožata najčarobniji kraj dubrovačke okolice".

Cesto općenje s učevnijem ljudima i književnicima onoga doba, osobito s Nikom Velikijem knezom Pucićem, jednim od najućevnijih ljudi što ih je igda Dubrovnik imao,*) pa s vlastelom Lukom Dijegom Sorkočevićem i Vlahom barunom Ghetaldi, pjesnicima latinskijem, i humoristom Jozom mq. Bunićem, mnogo je djelovalo na razvoj mladog Njegovog uma. „Da nijesam trideset godina proveo u Eijeci, — pripovjeda sam — niko za me ne bi znao, da sam živ!"

U književnosti se oglasio najprije prijevodima, u čem je često puta bio dosta slobodan, te izostavljao i prekrajao na svoj način. Preveo je, što prije, što poslije: polovinu knjiga I sp ovjes ti sv. Avgustina (u narječju dubrovačkom, neštampano); komediju Aristofanovu Oblaci; njekoliko komada iz De Amicis-a; devedeset Lessingovijeh basana; dramatski fragmenat iz Schillera Zlohotnik ljudi (Menschenfeind); Voltairove: Mikromegasa i Gjova (kratka novela slobodno prevedena); Konversaciju kod grofice Albani


 * ) Baš kad smo na ovom čovjeku, koji je bio od golema, upravo presudna utjecaja na život i um Đ.m Ivanov, ne će biti s gorega, da natuknemo o njemu dvlje-tri riječi, tek da se i u široj publici obazna nješto o ovom fenomenalnom naučnjaku, koji radi svoje neobične skromnosti nije dao uzroka, da se o njemu piše i govori.

Niko Veliki knez Pucić, brat srpskoga pjesnika Meda, čovjek imućan i neodvisan, provagjaše život u nauci, baveći se poglavito dubokijem filosofskijem razmišljanjem. Poznavao je u prste sve filosofske sistemate; ali je ipak najviše naginjao platonizmu i u nj se bio uprav upio. Latinski je jezik poznavao kao i svoj rogjeni, a uz to je bio vješt i ostalijem tugjijem jezicima i literaturama, od stare grčke do naše, tako da se bio usavršio u svijem naukama do bogoslovlja, u kom je bio do čuda vješt, poznavajući kao malo ko sve crkvene oce istočne i zapadne crkve. Sve to golemo znanje bijaše bistro i lijepo sregjeno u njegovom prostranom umu. Na veliku štetu našu, taj čovjek nije uprav ni slova napisao. Koliko je bio skroman i u se povučen, čak je preko drugoga pomagao i siromahe obilnom pomoći. Upitan jednom, koji su pisci nadasve zaslužni za nauku, odgovori: Platon u filosofiji, sv. Avgustin u bogoslovlju, Dante u pjesništvu i Leopardi u pesimizmu. Možda su ga prilike vremena nagnale, da ovog potonjeg osjeti jače no iko drugi.

V

(koju je u prijevodu nazvao Sta je slava vojnička?) od Paul-Louisa Oouriera; No šonje po Ghislanzoniju; čovjek repat (preragjeno po nepoznatom piscu); i Kanonik dekan stone crkve u Bajadocu (neštamp.), za tim sve izreke latinske Publija Sirijanina Mimika i Petronija (neštamp.).

U „Dubrovniku" zabavniku Narodne Stionice dubrovačke, koji je i sam uregjivao za kratko vrijeme, štampao je originalne novele: Gospogju Maru i Luka Maloga, koji je opet bio preštampan u „Vojislavljevoj spomenici".

U „Slovincu" je štampao više originalnih radova, kao Gjoru (prvi je dio „Gjore" Diderotov Neveu de Eameau [Ramoov nećak] ponašen, a drugi je dio originalan), Zagarca i ost. Još je napisao i podulju originalnu novelu Gjovo (neštamp.)

Sastavio je i komediju Fr lezi ja (štampanu u kal. „Dubrovniku" za g. 1898.), pa Romantićizam i Jastog. Štampao je i njekoliko prigodnijeh pjesama i epigrafa na srpskom, italijanskom i latinskom jeziku.

God. 1893. izdao je prvi svezak Anegdota i različitijeh mudrijeh izreka. Tu je izišlo i njekoliko anegdota iz naroda, došle nigdje neštampanijeh. U rukopisu ja ostavio mnoštvo anegdota i pričica, prevedenijeh i narodnijeh, kao i iz istorije dubrovačke. Megju njima dobar dio zauzimlju filosofski anegdoti.

Jedno je od Njegovijeh najznamenitijih djela Dubrovačka Književnost, kojoj bi bolje pristao natpis „Bilješke iz dubrovačke književnosti", i koje čitalac ima pred sobom.

Još je preveo i Engelovu povjest dubrovačke republike, naj jezgrovitiju do sad istoriju Dubrovnika, i nastavio, gdje pisac bijaše prekinuo, sve do najnovijih vremena. Ta Njegova radnja izišla je u podliscima „Dubrovnika". Nije je dovršio, jer ga je nemila smrt prije pokosila.

Odlikovao se još i kao dobar govornik i propovjednik u crkvi, te je ostavio u rukopisu dosta crkovnijeh besjeda i teološkijeh razmišljanja.

Za vrijeme popovanja u Eijeci zabilježio je bio mnoštvo narodnijeh riječi, poslovica i zagonetaka, što sve od Njega iskučiše i u Zagreb poniješe Kurelac, Broz i Srepel.

Poznavao je još osim svog materinskog jezika: latinski, grčki, staroslavenski i jevrejski, pa italijanski, njemački i francuski. Bio je silno načitan i svestrano naobražen čovjek. [ocr errors]

Zamišljao je veliki Pokojnik, tek dovrši nastavak Engelovoj povjesti, da započne veću od ijedne svoje dosadašnje književne radnje: Politiku starog Dubrovnika i Stare dubrovačke običaje.

Po ovom, što do sad spomenusmo, može se zamisliti, koliko izgubismo smrću Njegovom!

Srpstvo je s Njim izgubilo velika rodoljuba i književnika, Dubrovnik zadnjeg prestavnika starog duha u životu i književnosti, narod dubrovački rijetka svećenika, siromasi velika dobrotvora. Teška je rana svijem, ali je nama, srpskoj dubrovačkoj akademskoj omladini, po gotovu najljuća i uprav bez prebola!

Politika naše nesugjene braće, neprirodna u ovijem stranama, služi se još i sad, na osvitku dvadesetog vijeka, vjerskim fanatizmom na štetu srpske narodne misli. Ta politika u službi zajedničkijeh neprijatelja, uzela je za najzgodnije sredstvo u borbi većinu svećenika, kojijem je glavni izgovor za taj postupak, da Srpstvo tobož prijeti rimokatoličkoj crkvi. Naš narod, koji čuva svoju vjeru kao očinju ženicu, lako se da zastrašiti od svog svećenika, te mu tako vjerski zanos pomuti zdravu svijest, i on se, i ako bez ikakva uvjerenja, ipak otugjuje od svog, a prihvaća neprirodnog tugjeg imena. — Ko nam je tu najbolji pomoćnik, nama Omladini Srpskoj, koji smo uzeli za glavni zadatak, da širimo ideju narodnosti i da rušimo predrasude srednjeg vijeka, ako ne opet svećenici?! Po onoj evangjeoskoj „Mnogo je zvanijeh, ali malo izabranijeh", i u nas se pojavi njekoliko svećenika, zadojenijeh srpskijem duhom, ali radi progonstva i mućenja do brzo klonuše, a oni, kojijem je harakter bio jači od lične koristi i ugodnosti života, očuvaše svoju ideju, ali ona ipak ostade samo u njima! Nijesu imali smjelosti, osim vrlo rijetkijeh izuzetaka, da je javno šire zborom i pismom. D.m Ivan je, bez i malo straha i zazora, ne hajući za sva teška progonstva i poruge, junački izdržao do potonjeg časa, i preko dičnog našeg „Dubrovnika" dovikivao narodu: „Srbin si po rodu i običajima; u Srpstvu ti je jedini spas; vjera ti ni najmanje ne priječi, da budeš Srbin!" Dokazaše li protivno naši i njegovi protivnici?! — Ne! već nastaviše zadjevice i podle nasrtaje; ali On, harakter nad harakterima, što nailažaše na veći otpor, sve bivaše tvrgji i istrajniji, i održa riječ Svoju, da će sve do potonjeg časa pisati u „Dubrovniku". S toga nam je smrt D.m Ivanova dvostruko teška: prvo, što nam je Njega nestalo, a drugo, što mu nemamo dostojna zamjenika, te u teškoj borbi ostajemo bez potpore i oslonca!

Ali ipak, djela velikijeh ljudi žive i poslije smrti i uspomena njihova ne propada!

Eao što će vječno u srcima našijem ostati sveta ideja Tvoja, o vrli i nezaboravni Pokojnice, tako će i za nas i za cio srpski narod kroz sva vremena ostati sveto i veliko mjesto, gdje utrugjene kosti i mučeničko tijelo Tvoje nagje mira i pokoja! Mi ćemo Tvoju svetu humku obasipati cvijećem neuvelijem s koljena na koljeno i prekagjivati tamjanom čiste zahvalnosti narodnje. Brat do brata, bez razlike vjere, hvataće se jedan do drugoga, spojen čvrstom vezom svete ideje Tvoje u divno svesrpsko kolo, i tu ćemo nad svetim Tvojim grobom s godine na godinu oduživati golemi dug, koji ti nikad odužiti ne možemo.

Vječna Ti slava i uspomena u narodu srpskom, i laka Ti gruda rogjene zemlje, koju si Jjubio svim žarom plemenita srca!

Dubrovnik, dećembra 1900.

Srpska dubrovačka akademska omladina. --172.190.242.242 (talk) 22:55, 14 May 2010 (UTC)