User:86.10.53.118/sandbox

KISS LÁZÁR

(Bélafalva, [Kovászna megye] 1935. október 26. - 1997. október 6.): középiskolai magyartanár.

Erdélyben a történelmi Háromszék (ma: Kovászna) megye egyik kistérségét ma is Szentföldnek nevezik, lévén hogy a Kézdivásárhely városától nagyrészt északra és keletre eső falvakban nem tudott tért hódítani a reformáció, s ezért a lakosság mai napig (melynek száma mintegy harmincezerre tehető) megmaradt a katolikus hiten. Kiss Lázár magyartanár az egyik kis “szentföldi” faluban, a Kézdiszentkereszt (Polyán) községhez tartozó Bélafalván született 1935. október 26-án Kiss József és Rancz Anna harmadik gyermekeként. Testvérei Ágnes (1926) és Tamás (1933). Elemi iskolai tanulmányait a szülőfaluban kezdte már, mint félárva fiú - édesapját 1943 telén veszítette el -, és a községközpontban fejezte be.

Kiss Lázár gyermekkora az erdélyi magyarság számára is történelmi megrázkódtatásokkal, háborúval, hatalom- és rendszervaltozásokkal járó időszakra esett. Mire befejezte általános iskolai tanulmányait, lezajlott már a romániai tanügyi reform (1948), s az ennek nyomán létrehozott kézdivásárhelyi Pedagógiai Iskolába felvételizett, amit 1950 és 54 között végzett el, és szerzett tanítói képesítést.

Kézdivásárhely a 18-19. században számottevő iskolaváros volt, gimnáziumát 1680-ban alapította Nagy Mózes, a Bélafalvával szomszédos Esztelnek szülötte, aki a maga korában és saját szülőföldjén a Pázmány Péteréhez mérhető munkát vállalt magára. A gimnázium az első években a ferenceseknek is helyet adó Esztelneken működött, de 1696-tól átköltözött a központibb fekvésű, a vásárairól és kézművességéről híres Kézdivásárhelyre, pontosabban a várossal szinte egybeépült (s a 19. század közepétől közigazgatásilag is hozzá kapcsolt) Kantába. A 19-20. század fordulójára aztán már főgimnáziummá lépett elő a régi tanintézmény, miközben szakiskolával, állami elemi iskolával, polgári fiú- és leánygimnáziummal is bővült a város iskolahálózata. Az 1948-ban létrehozott Pedagógiai Iskola éppen az első világháború előtti években épült polgári leánygimnázium impozáns épületegyüttesében, valamint az egykori állami elemi iskolában kapott helyet, ahova nemcsak Háromszékről és Brassó vidékéről, hanem a moldvai csángó-magyarok köréből is kerültek diákok. Jól felkészült, fiatal és idős, tapasztalt tanárok tanítottak a képzőben. Kiss Lázár pályaválasztására Benkő Ágnes, a magyartanára volt döntő hatással.

Pedagógusi pályáját Kiss Lázár 1954-ben kezdte meg Kézdialmáson, és katonai szolgálata létöltése után is visszatért ide, bekapcsolódva a falu művelődési életébe: kórust vezetett, irányította a műkedvelő színjátszómozgalmat, sőt maga is fellepett a Liliomfi főszerepében. Eközben sikerrel felvételizett a kolozsvári Babeș-Bolyai Tudományegyetem magyar nyelv- és irodalomszakának látogatásnélküli tagozatára, amit 1963-ban fejezett be. Államvizsgadolgozata témájául Kézdialmás ragadványneveit gyűjtötte össze és dolgozta fel.

1960-ban Kézdivásárhelyre költözött, és mint a rajoni könyvtár munkatársa, valamin a középiskolai bentlakás nevelő tanára dolgozott, aztán 1963 és 1968 között könyvtárigazgatói megbízatást és óraadó tanári állast kapott. Könyvtárigazgatóként a város művelődési életének egyik irányítója és cselekvő részese lett. 1967-ben Arany János-műsort állított össze és rendezett, 1968-ban a világirodalom szerelmi lírájából készített összeállítást, tagja volt a művelődési ház színjátszó csoportjának, bekapcsolódott a helybeli eszperantista mozgalomba, s széles körű levelezése révén lehetősége nyílt Európára s a világra való kitekintésre, majd külföldi utazásokra is (Litvánia, Csehszlovákia, NDK).

1968-tól Kiss Lázár teljesen pedagógusi hivatásának élhetett a kézdivásárhelyi Elméleti Líceum magyartanáraként. Ezt a munkakört töltötte be 1997-ben történt nyugdíjazásáig. Családi élete is kiteljesedett: 1969-ben megnősült, feleségül vette Zágoni Puskás Éva német-magyar szakos tanárnőt. Házasságukból három gyermek született: Ágnes (1971 - ideggyógyász szakorvos), Judit (1973 - magyar-angol szakos tanár, szerkesztő) és Zsuzsanna (1975 - dramaturg).

Kiss Lázár magyar nyelv- és irodalom szakos tanárként több mint három évtizedes pályája során diákok ezreiben ébresztette fel és erősítette meg a magyar kulturális örökséghez való ragaszkodás érzését és tudatát. Olyan mostoha történelmi időszakban, amikor az egyház csak korlátozott körülmények között tölthette be nemzetmegtartó és -nevelő szerepet, akkor Kiss Lázár templommá tudta tenni az iskolát, és megszállott papként hirdette az anyanyelvhez s ezen keresztül a magyar irodalomhoz és kulturálthoz való természetes kötődés jogát és kötelességet egy, az anyanemzettől politikailag-történelmileg elszakított székelymagyar közösség körében. Külső megjelenésével és megszólalásával is mondhatni ünnepi eseménnyé tudta tenni tanóráit, s ezáltal környezetébe a magyar nyelv iránti igényességét tartotta ébren folyamatosan, meg azokban a sötét 1980-as években is, amikor állampolitikai rangra emeltek Romániában egy beteg elméjű kommunista vezér képzelgéseit, miszerint már nem is léteznek az országban magyarok, csak magyarul beszélő románok, s hogy Románia tökéletesen megoldotta a nemzetiségi kérdést, mivel kivétel nélkül mindenki egy közös nyelvet beszél, a munka (!?) közös nyelvét.

Az csak természetes, hogy Lázár hamar kiérdemelte kollégái megbecsülését, s ennek folytán o tölthette be 1969-tól több mint húsz éven keresztül a kézdivásárhelyi és a városhoz tartozó körzet falvaiban tanító magyar tanárok módszertani körének vezetői megbízatását, s ezt a hivatalos és nyilvános fórumot is a magyar kultúra közvetítésére és az azonosságtudat elmélyítésére használta, a terve vett szakmai tevékenységek és megbeszélések a magyarságtudat erősítését és a kulturális értékek melletti kiállást célozták. Elől járt az ön- és szakmai képzésben is, az első didaktikai fokozatot 1980-ban szerezte meg. Vörösmarty Mihály lírájának tanításáról a középiskolában irt fokozati dolgozatot, melynek tudományos irányítója dr. Antal Árpad egyetemi tanár volt.

Fáklyaként lángolt és világított diákok és kollégák közt egyaránt Kiss Lázár. Egyik vezérlő eszméje bizonyára a hamis látszatok és a lényeg szétválasztására indította nap mint nap. Pál apostolt parafrazálva: nem a láthatatlanokra nézett, mivel meg volt győződve, hogy "a láthatók ideig valók, a láthatatlanok pedig örökkévalók." (2. lev. a korinthusbelikehez, 4. 18.)

Életeleme volt Kiss Lázárnak a tanítás, a katedrát tekintette ama világot jelentő deszkáknak. Mely hivatástudata alapos szakmai felkészültséggel párolsult. Bizalommal fordulhattak hozza kollégák és diákok egyaránt. Gazdag családi könyvtára is nyitva állott az érdeklődők előtt. Tanítványai megyei és országos tantárgyversenyeken szereztek hírnevet Kézdivásárhelynek. Igazi tehetséggondozó volt Kiss Lázár. E sorok írójának ugyan nem ő volt a magyartanára, de feledhetetlen mentora igenis ő volt.

Kiss Lázár magyartanári pályájának kezdete a romániai magyar kultúra második világháború utáni, rövid ideig tartó felfele ívelő szakaszára esik, az 1960-as évek második felére. Megpezsdült az irodalmi-kulturális élet ekkor, s ez jótékonyan hatott a vidéki kisvárosokban is. Új művelődési intézmények alakultak országszerte (magyar nyelvű megyei lapok, A Hét című országos kulturális hetilap, a Kriterium Könyvkiadó, a Román Televízió magyar adása stb.), a meglévők megújultak, a fiatal művésznemzedékek jelentkezésével együtt az addig tiltott - klasszikus és modern - művészeti értékek feltárása is erős lendületet kapott. Ezzel együtt nőtt a kultúra befogadásának igénye.

Mint cseppben a tenger, tükröződött ez Kézdivásárhelyen, illetve annak líceumában, ott ahol Kiss Lázár nagymértékben járult hozzá az iskola szellemi-kulturális pezsgéséhez. Szervezte a városba, illetve az iskolába látogató legfiatalabb költőkkel és írókkal való találkozókat, könyveiknek bemutatóit, de az iskola vendége volt a már akkor hírneves Kányádi Sándor, egy alkalommal pedig a két világháború között Erdélyi Helikon költőit az egyik legilletékesebb tanú, György Dénes versmondó idézte fel és szólaltatta meg a líceum színpadán. Kiss Lázár vezette az iskola irodalmi körét évtizedeken keresztül, emlékezetes irodalmi kirándulásokat szervezett például Kisbaconba a Benedek Elek Emlékház avatására (1967. május 25.) vagy Csíkszeredába Bartalis János költői estjére (1968 október), irodalmi színpadot működtetett, melynek tagjai számos alkalommal léptek fel. Irodalmi műsort rendezett Kiss Éva német-magyar szakos tanárnővel közösen Ady Endre (1969-ben és 1977-ben), Petőfi Sándor (1973), Csokonai Vitéz Mihály (1973), Vörösmarty Mihály (1975) emlékét idézendő, de még az 1980-as években is talált lehetőséget az igazi irodalmi értékek színpadi megjelenítésére: Tóth Árpad-, Szilágyi Domokos-emlékestet, balladaestet rendezett és mutatott be diákjaival. Az iskola és az irodalmi kőr részére dedikált számos könyv, az egyes rendezvényeken készült fényképek gyűjteménye, továbbá írók levelei (például Kós Károlytól), valamint az iskolai irodalmi életről szóló sajtóbeszámolók mára irodalomtörténeti dokumentumértékkel bírnak. Túlzás nélkül állítható, hogy egy kis iskolai irodalmi múzeum alapját vetette meg Kiss Lázár. Szívügyének tekintette ugyanakkor könyvek és folyóiratok terjesztését, a színházi előadásokra való toborzást a diákok körében, egyszóval ott volt mindenütt, ahol a magyar nyelvű kultúra közvetítése és terjesztése volt a tét.

1968-ban Puskás Éva német-magyar szakos tanárnőt, Kiss Lázár majdani feleségét bízta meg a líceum vezetősége egy iskolai folyóirat indításával. Az Ébredés címmel, magyar és román nyelven évharmadonként megjelentetett és írógépen sokszorosított folyóirat általában a diákmunkatársak publicisztikai és szépirodalmi munkáinak adott helyet, s szerkesztésébe Kiss Lázár is bekapcsolódott. A lap megjelenése az 1970-es évek közepén szakadt meg, amikor is a párt és állami szervek "sugallatára" be kellett szüntetni kiadását. Bekapcsolódott az iskola emlékkönyveinek szerkesztésébe is Kiss Lázár más tanárkollégákkal együtt, munkatársa volt mind az 1980-ban, mind az 1994-ben kiadottnak (Alma Mater 1680-1980, illetve Alma Mater 1680-1994).

A rendszerváltás után Kiss Lázár megalapította az iskola mellett működő Nagy Mózes Közművelődési Egyesületet és Alapítványt (1990. november 19.), amely immár nyíltan fogalmazhatta meg céljai között mindazt, amit az alapító tetteivel addig is tanúsított.

A sokaknak világító fáklya hirtelen lobbant ki, 1997. október 6-án hunyt el Kiss Lázár, és szülőfaluja temetőjében pihen. A Bélafalvához való hűsége példaértékű volt, nem szűnt meg soha támogatni erkölcsileg és szellemiekben a hozzá forduló falusfeleit. Oldalági leszármazottja lévén Tuzson János 1848-49-es honvédőrnagynak, családtörténeti kutatásokat is vezet, s amikor 1996-ban a kis falu iskolája felvette a Nyerges-tetői csata hősének nevét, Kiss Lázár tartotta az emlékbeszédet.

Mondják, tanítványaiban él tovább a pedagógus. Kiss Lázárnak is vannak tanítványai, akik az irodalmi pályán mint számottevő alkotók értek el figyelemre méltó eredményt (a költő Markó Béla és Boér Géza, a politológus és politikai elemző Bakk Miklós több kötetes szerző például), Vargha Mihály ugyan szobrászművész lett, de vele is meghitt kapcsolatot ápolt, mások, több tucatnyian pedig mint magyartanárok viszik tovább Kiss Lázár hagyatékát.

Kiss Lázár kiemelkedő oktatói-nevelői munkásságáért éltanári, majd érdemes tanári kitüntetésben részesült már az 1970-80-as években, a Romániai Magyar Pedagógusok Szövetsége pedig 1997-ben Díszoklevél adományozásával, post mortem, hívta fel a közfigyelmet egy korán lezárult pedagógusi pálya jelentőségére.

IRODALOM:

Borcsa János: Ébredés - ébresztők, Háromszék, 2005. áprilisi 30.

Fazakas Ágnes: Sic transit... Háromszék, 1997. október 10.

Sylvester Lajos: Csupa csapás az élet. Sepsiszentgyörgy, Háromszék Lap- és Könyvkiadó, Kaláka Könyvek-sorozat, 2000. 32-33., 87., 90.

Borcsa János