User:AK720/sandbox

Verism (it verismo ‘realism, tegelikkus’). Mõistet kasutatakse 19. sajajandi lõpu ja 20. sajandi alguse naturalismile lähedase suuna kirjeldamiseks itaalia kirjanduses ja ooperimuusikas. Hakkas arenema prantsuse naturalismi mõjul 1870. aasta paiku Sitsiilia kirjaniku Giovanni Verga (1840–1922) jutustuste kaudu, mis avaldati kogumikus Vita dei campi (Elu väljadel, 1880), ning romaanides I malavoglia (Vastumeelselt, 1881) ja Mastro don Gesualdo (1889), samuti kriitiku ja kirjandusteoreetiku Luigi Capuana (1839–1915) ja kirjanik Federico de Roberto (1861–-1927) romaanis I viceré (Veskid, 1894). Need teosed paistsid silma igapäeva elule naturalistliku lähenemise ja sündmuste tõepärase kirjeldamise poolest. Teostes olid valdavalt tegelasteks kõige tavalisemad inimesed. Käsitleti nende argipäevaseid eluolulisi sündmusi ning armusuhteid nende eheduses ja vastuoludes. Töödes oli tavaliselt esiplaanile tõstetud lihtsas jutustavas stiilis mingi konkreetse koha või piirkonna sündmused. Inimeste omavahelisi suhteid kujutati väga tõepäraselt, ilustamata või karikeerimata, sageli lausa vulgaarselt. Erilist tähelepanu äratas Itaalia kirjandus- ja kultuuriringkondades 1884 avaldatud Verga jutustustekogumikus tõsieluline Sitsiilia lugu (scene popolari siciliane) nimega Cavalleria rustikana (Talupoja au) ning 1896 ilmunud „dramaatilised stseenid” La lupa (Hunt). Mõlemad olid varasemate lühijutustuste dramatiseeritud edasiarendused. Cavalleria rusticana oli esimene uuesuunaline tõsieluline tekst, mille alusel komponeeriti ooper. 1888 kuulutas muusikakirjastaja Edoardo Sonzogno välja võistluse ühevaatuseliste ooperite saamiseks, kuna nende järele oli teatritel suur nõudmine. Noor novaatorlik helilooja Pietro Mascagni võttis aluseks Verga näidendi, millel oli publiku hulgas juba olnud suur menu, ning komponeeris sellele umbes tunni jagu muusikat. Ta saatis oma töö (on väidetud ka, et abikaasa saatis ilma tema teadmata) Sonzogno konkursile ja võitis esimese preemia. Teos kanti ette 17. mail 1890 Rooma Teatro Costanzis ning tekitas furoori. Otsekohe vallandus uus suund Itaalia ooperitööstuses, mida hakati kutsuma verismoks. Cavalleria rusticanast sai selle suuna prototüüp ning see imponeeris ka eakale tollasele Itaalia ooperikomponistide esinumbrile Verdile. Mascagni oopusele järgnes tolle uue suuna ooperite komponeerimise buum ja Mascagni jäljendamine. See levis kiiresti ka väljapoole Itaaliat. Domineerima hakkas Napoli ooperikomponistide koolkond. Nende esiteoseks oli Umberto Giordano Mala vita (Halb elu, Rooma, 1892). Kuid see ei saavutanud kaugeltki Cavalleria rusticana populaarsust ega taset. Giordano Andrea Chénier (1896) ja Fedora (1898) olid palju edukam ning on tänaseni aeg-ajalt teatrite repertuaaris. Giordanole assisteerisid vähemtuntud Napoli komponistid, nagu Pierantonio Tasca (A Santa Lucia, 1892), Nicola Spinelli (A bosso porto, 1894) ja Francesco Sebastiani (A San Francesco, 1896), Franco Alfano jt. 21.mail 1892 oli Milano Teatro Dal Vermes esiettekandel teine veristliku koolkonna väljapaistvaim teos Ruggero Leoncavallo 2-vaatuseline I pagliacci (Pajatsid) mida hiljem on sageli normaalse pikkusega ooperiõhtu komplekteerimiseks esitatud koos Cavalleria rusticanaga. Ühist ooperiõhtut nimetatakse rahvasuus lühidalt Ca-Paks. Leoncavallo teine puhtalt veristlik teos Zazà (1900) pole aga kaugeltki sama edukas kui I pagliacci. Ka viimase bel canto suurmeistri Giacomo Puccini meistriteostesse Tosca (1900) ja La fanciulla del West (Tütarlaps läänest, 1910) on verism oma jälje jätnud. Puccinil on veel puhtalt veristlik teos Il tabarro (Mantel, 1918). Itaalia veristidest on oma teostega ooperiliteratuuri ajalukku püsiva koha saanud ka Ermanno Wolf-Ferrari (I gioièlli della madonna, 1911), Montemezzi (L’amore dei tre re, 1913) ja Riccardo Zandonai (Francesca da Rimini, 1914). Arvestatava rahvusvahelise populaarsuse saavutas ka Francesco Cilea Adriana Lecouvreur (Milano, 1902) Väljaspool Itaaliat haaras verism hoogsalt kaasa eelkõige prantslasi. Massene La navarraise saavutas 1894 Londoni esiettekandel muljetavaldavat edu. Tähtsuselt kolmandaks veristlikuks ooperiks on aga peetud Gustave Charpentier’ Louise’i, mis oli 2. veebruaril 1900 esiettekandel Pariisi Opéra-Comique’is (1900). Saksamaal innustus verismist Eugen d’Albert, kelle Tiefland (1903) oli rahvusvaheliselt edukas. Mõneti äratas tähelepanu ka Saksamaal tegutsenud inglise päritolu Frédéric d’Erlangeri ooper Tess (1906). Verismi paremikku kuuluvad ka hispaanlase Bretóni ooper La Dolores (1894), tšehh Janáčeki Jenůfa (1904) ja inglase Ethel Smythi The Wreckers (1906). Veristid ooperimaailmas olid ka Alfredo Catalani (Loreley, La Wally), Ignatz Waghalter (Der Teufelsweg, Jugend), Alberto Franchetti (Germania, La figlia di lorio), Franco Leoni ja Licinio Refice.1910. aastate II poole publiku suur verismiinnustus hääbus ning ooperiteatrite standardrepertuaari jäid püsima vaid üksikud selle koolkonna tippoopused.