User:AgneKvikliene/sandbox

Gilles Deleuze (pranc. dəløz; 1925 m. sausio 18 d.– 1995 m. lapkričio 4 d.) − prancūzų filosofas ir metafizikas, nuo 1960-ųjų pradžios iki pat mirties, rašęs įtakingus kūrinius apie filosofiją, literatūrą,kiną ir vaizduojamąjį meną. Jo populiariausi darbai − dviejų tomų „Kapitalizmas ir Šizofrenija: Anti-Oidipas“, angl. Capitalism and Schizophrenia: Anti-Oedipus (1972) ir „Tūkstantis plokščiakalnių“, angl. A Thousand Plateaus (1980), parašyti kartu su Félix'u Guattari. Jo metafizinis traktatas „Skirtumas ir pakartojimas“, angl. Difference and Repetition (1968), daugelio mokslininkų nuomone, yra žymiausias Gilles Deleuze veikalas. (Vertė Agnė Kviklienė)

Gyvenimas

Deleuze'as gimė viduriniosios klasės šeimoje Paryžiuje − šiame mieste praleido didžiąją savo gyvenimo dalį. Pradinio išsilavinimo siekė Karnoto licėjuje (angl. Lycée Carnot) Antrojo pasaulinio karo metu. Metus praleido khâgne Henrio IV licėjuje (ang. Lycée Henri IV). Naciams okupavus Prancūziją, Deleuze'o vyresnysis brolis Georges buvo suimtas dėl dalyvavimo prancūzų pasipriešinime, ir mirė, pakeliui į koncentracijos stovyklą. 1944 m. Deleuze'as išvyko studijuoti į Sorboną. Jo mokytojai Sorbonoje buvo plačiai pagarsėję filosofijos istorijos specialistai, pavyzdžiui, Georges Canguilhem, Jean Hyppolite, Ferdinand Alquié ir Maurice de Gandillac, todėl Deleuze'o visą gyvenimą trukęs susidomėjimas šiuolaikinės filosofijos kanoniniais kūriniais atsirado dėl šių mokytojų įtakos. Be to, Deleuze'ą sudomino ir ne akademiniai mąstytojai, pavyzdžiui, Jean-Paul Sartre. 1948 m. jis tapo filosofijos laureatu (pranc. agrégés).

Deleuze'as iki 1957 m. dėstė įvairiuose licėjuose (Amiens, Orléans, Louis Le Grand), vėliau priėmė darbo pasiūlymą Sorbonoje. 1953 metais išleido savo pirmąją monografiją apie Hume − „Empirizmas ir subjektyvumas“. 1956 m. vedė Denisę Paul „Fanny“ Grandjouan. Nuo 1960 m. iki 1964 m. dirbo „Centre National de Recherche Scientifique“. Per šį laiką išleido savo konstruktyvų darbą – „Nietzsche ir filosofija" (1962) ir susidraugavo su Michel Foucault. Nuo 1964 m. iki 1969 m. buvo Liono universiteto profesoriumi. 1968 m. išleido dvi disertacijas: „Skirtumas ir pakartojimas“ (angl. Difference and Repetition ), vadovaujant Gandillac‘ui ir „Ekspresionizmas filosofijoje: Spinoza“ (angl. Expressionism in Philosophy: Spinoza), vadovaujant Alquié. (Vertė Agnė Kviklienė)

1969 metais jis buvo paskirtas į Paryžiaus VIII universitetą, Vincennes / St. Denis eksperimentinę mokyklą, kuri organizavo švietimo reformos įgyvendinimą. Šis naujas universitetas pritraukė daugybę talentingų mokslininkų, įskaitant Foucault (kuris pasiūlė pasamdyti Deleuze'ą), ir psichoanalitiką Félix Guattari. Deleuze'as dėstė Vincennes iki 1987m., tuomet išėjo į pensiją.

Deleuze'as nuo mažens sirgo kvėpavimo ligomis, 1968 metais jam išsivystė tuberkuliozė, dėl kurios jam buvo pašalinti plaučiai. Visą likusį gyvenimą jis kentėjo nuo vis stiprėjančių kvėpavimo problemų. Paskutiniais gyvenimo metais, paprastos užduotys, tokios, kaip rašymas, reikalaudavo didelių pastangų. 1995 m. jis nusižudė, iššokdamas pro savo buto langą. Prieš savo mirtį, Deleuze'as paskelbė ketinąs parašyti knygą „Markso didybė“ ir paliko du neužbaigto projekto skyrius „Rinkiniai“ ir „Įvairovės“ (šie skyriai buvo išleisti kaip esė „Imanentiškumas: Gyvenimas“ ir „Faktinis ir Virtualus“). Jis yra palaidotas Saint-Léonard-de-Noblat kaimo kapinėse.

Pats Deleuze'as niekada nebuvo suinteresuotas parašyti autobiografiją. Paprašytas papasakoti apie savo gyvenimą, jis atsakė: „Akademikų gyvenimai retai kada būna įdomūs.“ Kai vienas kritikas pričiupo Deleuze'ą su neįprastai ilgais nagais, tarsi atskleisdamas jo ekscentriškumą, jis atsakė: „ Aš neturiu normalių apsauginių užraitų, dėl to bet kokio daikto, ypatingai medžiagos, lietimas sukelia dirginimą, tad man reikia ilgų nagų apsisaugoti.“ Deleuze'as apibendrino savo atsakymą šiam kritikui taip:

„Ką tu žinai apie mane, atsižvelgiant į tai, kad aš tikiu paslaptimi? ... Jeigu aš likčiau kur esu, jeigu aš nekeliaučiau, kaip visi kiti, aš vykdyčiau savo vidines keliones, kurios gali būti pamatuotos tik mano emocijomis arba iškreiptai ir netiesiogiai išreikštos mano rašyboje... Argumentai iš žmogaus priveligijuotos patirties yra blogi ir reakciniai argumentai.„ (Vertė Gabrielė Vildžiūnaitė)

Filosofija

Deleuze darbai skirstomi į dvi grupes: monografijos, interpretuojant kitų filosofų (Spinozos, Leibnico, Hume, Kanto, Nietzsche‘s, Bergsono, Foucault‘o) ir menininkų (Prousto, Kafkos, Francio Bacon‘o) darbus; eklektiški filosofiniai tomai, sisteminami pagal koncepciją (pavyzdžiui: skirtumas, jausmas, įvykiai, šizofrenija, kinas, filosofija). Nepriklausomai nuo temos, Deleuze'as nuosekliai plėtoja variacijas panašioms idėjoms. (Vertė Agnė Kviklienė)

Metafizika

Deleuze'o pagrindinę kūrinių filosofinę temą, prieš bendradarbiavimą su Guattari, galima apibendrinti kaip tradicinių metafizinių santykių inversiją tarp tapatumų ir skirtumo. Tradiciškai skirtumas yra vertinamas kaip tapatumų darinys: pavyzdžiui, sakant, kad „X skiriasi nuo Y“ manoma, kad kažkoks X ir Y turi bent santykinai stabilius tapatumus (kaip Platono formose). Deleuze'as teigia priešingai − visi tapatumai yra skirtumų padarinys. Tapatumai nei logiškai, nei metafiziškai nėra svarbesni už skirtumą, Deleuze'as teigia, „atsižvelgiant į tai, kad egzistuoja prigimtiniai skirtumai tarp tos pačios rūšies.“ Ne tik kad nėra dviejų vienodų dalykų, bet ir kategorijos, kurias mes naudojame, siekdami identifikuoti asmenis, pirmiausia kildinamos iš skirtumų. Akivaizdūs tapatumai, pavyzdžiui, „X“ yra sudarytas iš begalinės skirtumų serijos, kur „X“ = „skirtumas tarp x ir x“, ir „x“ = „ skirtumas tarp...“, ir skirtumas tęsiasi taip toliau. Deleuze'as teigia, kad siekiant susidurti su realybe iš tikrųjų, turime suvokti būtį, tokią, kokia ji yra, ir tapatumo koncepcijas (formas, kategorijas, panašumus, apercepcijos vienovę, predikatus ir t. t.), nes kitaip nepavyksta pasiekti to, ką jis vadina „skirtumu savaime“. „Jei filosofija turi teigiamą ir tiesioginį ryšį su dalykais, tai tik tiek, kiek filosofija teigia, kad turime suvokti dalyką tokiu, kokiu jis ir yra, kitais žodžiais sakant – suvokti esminius skirtumus.“

Kaip Kantas su Bergsonu, taip ir Deleuze'as mano, kad tradicinės erdvės ir laiko sąvokos yra suvienodintos formos, kurias paskiria subjektas. Dėl to jis padarė išvadą, kad teorinis skirtumas yra ne erdvės ir laiko; tai yra idėja, ką Deleuze'as vadina „galimuoju“ (naujadaras nurodo Prousto apibrėžimą, kas yra pastovu tiek praeityje, tiek dabartyje: „Realus, nebūdamas faktiniu, idealus, nebūdamas abstrakčiu“). Nors Deleuze'o galimos idėjos paviršutiniškai panašios į Platono formas ir Kanto idėjas, jos nėra pirminės ar originalios, taip pat jos neperžengia įmanomos patirties ribų; vietoj to, jos yra faktinės patirties sąlygos, savaime būdamos esminiu skirtumu. „Koncepcija, kurią jos, t.y. sąlygos, formuoja, yra identiškos objektui“. Deleuze‘o skirtumo idėja ar sąvoka nėra šmėkliška patyrimo abstrakcija − tai yra reali diferencialinių ryšių sistema, kuri sukuria faktines, tikrąsias erdves, laikus, ir pojūčius. (Vertė Agnė Kviklienė)

Taigi, Deleuze'as kartais apibūdina savo filosofiją kaip transcendentinį empirizmą, primindamas Kant'ą ir Schelling'ą. Kanto transcendentiniame idealizme, patirtis turi prasmę tik tada, kai ji yra organizuojama jautrumo formų (būtent erdvės ir laiko) ir intelektinių kategorijų (pavyzdžiui, priežastingumo). Darant prielaidą, kad šių formų ir kategorijų turinys yra pasaulio savybės, nes tai egzistuoja nepriklausomai nuo mūsų suvokimo galimybių, pasak Kanto, dauginimasis yra viliojantis, bet beprasmis metafizinis įsitikinimas (pavyzdžiui, išplečiant priežastingumo sąvoką už galimos patirties rezultatų hipotezėje apie pirmąją priežastį, kurios mes patikrinti negalime). Deleuze'as apverčia Kantišką išdėstymą: patirtis viršija mūsų sąvokas, pateikdama naujienas, ir šis naujos patirties skirtumas aktualizuoja idėją, nevaržydamas mūsų buvusiomis kategorijomis ir taip sutelkia mūsų dėmesį sukurti naujus mąstymo būdus.

Tuo pačiu metu, Deleuze'as teigia, kad būtis nėra dviprasmiška, t.y., kad visi jos pojūčiai yra sutvirtinti vieno balso. Deleuze'as skolinasi ontologinės dviprasmybės doktriną iš viduramžių filosofo John Duns Scotus'o. Viduramžiais, kilus ginčiui dėl Dievo prigimties, daugybė garsių teologų ir filosofų (tokių kaip Tomas Akvinietis) laikė, kad kai yra sakoma, jog „Dievas yra geras“, Dievo gerumas yra analogiškas tik žmogaus gerumui. Scotus'as manė atvirkščiai ir ginčijosi, kad kai yra sakoma, jog "Dievas yra geras", gerumas, apie kurį kalbama, yra visiškai toks pats, kokį turima omenyje, sakant „Džeinė yra gera“. Tai yra, kad Dievas skiriasi nuo mūsų tik savo rangu ir kad tokios savybės kaip gerumas, galia, supratimas ir taip toliau, yra vienareikšmiškai taikomos visiems, nepaisant to, ar yra kalbama apie Dievą, ar apie žmogų, ar apie blusą.

Deleuze'as pritaiko vienareikšmiškumo doktriną, teigdamas, kad būtis vienareikšmiškai yra skirtumas.“Vienareikšmiškume, vis dėlto, tai ne skirtumai, kurie yra ir turi būti: tai būtis, kuri yra skirtumas, ta prasme, kad ji yra nusakoma skirtingai. Be to, tai ne mes, kurie yra nedviprasmiški būtyje, kurios nėra; tai mes ir mūsų asmenybės, kurios lieka dviprasmiškos nedviprasmiškoje būtyje. „ Čia Deleuze'as iš karto atkartoja ir oponuoja Spinoza'i, kuris teigė, kad viskas, kas egzistuoja, yra vienos medžiagos, Dievo arba Gamtos modifikacijos. Deleuze'as mano, kad nėra vienos medžiagos, tik visada diferencijuojantis procesas, origami kosmosas, visada besilankstantis, atsiskleidžiantis, vėl užsiskleidžiantis. Deleuze'as apibendrina šią ontologiją paradoksalioje formulėje „pliuralizmas = monizmas“.

Skirtumas ir Pasikartojimas (1968) yra Deleuze'o labiausiai išlaikytas ir sistemingas bandymas išsiaiškinti tokios matafizikos elementus, bet jo kiti darbai irgi išvysto panašias idėjas. Pavyzdžiui veikale Nyčė ir Filosofija (1962), tikrovė yra jėgų žaidimas; Anti-Edipe (1972), „kūnas be organų“; veikale „Kas yra Filosofija? „(1991), „imanentiškumo lėktuvas“ arba „chaotiškas kosmosas“. (Vertė Gabrielė Vildžiūnaitė)