User:Anton Andreia/sandbox/Qasida

Qasida
„Qasida” (in arabă قصؾدة) este cuvantul ce desemneazaă cea mai apreciată şi antică formă poetică arabă de scriere a poeziei, şi este adesea tradus în română prin “odă”. Cu trecerea vremii şi odată cu expansiunea teritorială arabă (sau expansiunea musulmană), acest cuvânt a fost împrumutat şi de celelalte culturi.

Structura

O odă de tip qasida reprezinta, prin excelentă, un poem alcătuit din versuri (în arabă بيت cu pluralul ابيات) cu o structură complexă şi completă din punct de vedere al tematicii.

Aceasta nu este de întindere foarte mare, este caracterizată de prezenţa monorimei, şi anume păstrarea rimei de la începutul până la sfârşitul poeziei, pe lângă menţinerea şi repetarea aceloraşi elemente în fiecare vers. Din aceste motive, dimensiunile qasidei sunt unule restrânse, cu un număr limitat de versuri.

O odă de tip qasida se dezvoltă pe două “emistihuri” (în arabă مصراع ) delimitate de o pauză sau “cezură”, poziţionată exclusiv central în cadrul versului, cu scopul de a-l împărţi în două porţiuni egale (în arabă, pimul emistih poartă numele de صدر iar cel de al doilea este denumit عجز).

În ceea ce priveşte structura internă a fiecărui vers, aceasta ţine cont de succesiunea regulară a silabelor lungi şi scurte, ce se împart în picioare metrice (în arabă تفعيل ). De asemenea, în cadrul primului vers (în arabă مطلع) este prezentă o rimă internă.

O qasida poate fi identificată, de regulă, prin amintirea primului vers, deoarece aceasta nu are un titlu stabilit.

Teme abordate

În cadrul unei qaside pot apărea mai multe tematici poetice, ce tind să se repete de la o scriere la alta.

Există o convenţie prin care se propune o structură tripartită în cadrul unuei scrieri de acest gen, conform căreia prima tematică abordată, ar fi cea amoroasă ( în arabă اغزل) “Poemul începea de obicei cu evocarea locului în care se aflase cîndva poetul, care putea prilejui şi evocarea iubirii sale pierdute; tonul nu era erotic, ci mai curînd o invocare a faptului că viaţa este trecătoare”. Aceasta era urmată de o parte descriptivă (în arabă وصف): “După aceasta, putea urma o călătorie pe cămila, ocazie cu care poetul vorbeşte despre cămilă, peisaj şi vînat şi, implicit, despre felul în care îşi recîştigă puterea şi încrederea de sine în urma confruntării cu forţele naturii.”. Poemul se termină, adesea, cu o laudă la adresa poetului.

Călătoria interminabilă pe care poetul o parcurge însoţit de tovarăşii lui, în scopul căutării iubitei pierdute pe care nu reuşeşte s-o întălnească vreodată, reprezintă motivul suferinţei nesfârşite a poetului. Plecând de la această premiză, în cadrul textului, pot apărea personaje, printre care tovarăşii poetului dar şi figura unui dojenitor (în arabă عاذل). Elementele enumerate în cadrul scurtei descieri ce succedă partea introductivă, fac trimitere la detalii despre animalul de călărie, la peisaje ale naturii sau chiar la limbajul păstoral şi au scopul de a oferi o notă de autenticitate textului şi de a convinge cititorul de cele relatate. De asemenea, poate fi atins subiectul familiei, al relaţiilor dintre triburi, ba chiar pot fi conturate descrieri pozitive, în cadrul unui elogiu la adresa cuiva sau descrieri caracterizate de termeni defavorabili la adresa unor persoane rivale. Nelipsit din unele poeme de tip qasida, este şi elogiul de sine.

Istoria

Deşi nu există încă un termen pentru “literatură” la acea vreme, poetul (în arabă شاعر) a fost considerat încă din preislam, creatorul prin excelentă în plan literar. Poetul avea rolul de a exemplifica etica şi valorile din cadrul societăţii tribale, ajungând, astfel, să fie exponent al propiei comunităţi.

Poeţii se manifestau în târguri sau pieţe, locuri care în lumea arabă, au reprezentat din totdeauna şi un prilej de întrunire. Aici, în faţa comunităţii, poeţii prezentau întâmplări din cadrul diverselor triburi, relaţiile şi rivalităţile dintre acestea, arbitrau sau participau la concursuri de poezie.

Fiind favorizată faţa de alte scrieri literare, din pricina muzicalităţii şi a ritmului care o caracterizau, poezia începe să se propage în mod natural: “Poezia lor s-a dezvoltat probabil pornind de la limba ritmată, rimată şi elevată folosită în incantaţii şi vrăji, dar ceea ce ne-a parvenit nu este în nici un caz o formă primitivă: este produsul unei tradiţii acumulate în timp, în care un anumit rol l-au avut nu numai adunarile tribale şi oraşele-tîrguri, ci şi curţile dinastiilor tribale arabe de la marginea marilor imperii... ” Poezia este creată în mod unitar, pe baza unor convenţii foarte bine definite, iar textele încep să se împartă, la acea vreme, între creaţii de tip qasida şi qitʿat (in araba قطعة) sau fragmente de text, comparativ mai scurte şi cu o structură internă deloc complexă.

Ca orice text antic, qasida este transmisă oral, fapt ce a generat de-a lungul vremii, numeroase discuţii în vederea autenticităţii scrierilor ce au aparut mult mai târziu, pe baza acestui tip de povestire cu transmisă pe cale orală.

Limba folosită pentru poemele de tip qasida, este una ce poartă numele de koine, folosită pentru comunicarea între triburi, deoarece se suprapunea diferitelor dialecte vorbite de membrii acestora: “Se pare că membrii triburilor de păstori aveau un sentiment tot mai puternic al identităţii culturale, manifestat prin apariţia unei limbi poetice comune, cristalizată din dialectele arabei. Era o limbă cizelată, rafinată sub aspectul gramaticii şi al lexicului; ea a evoluat treptat, poate prin dezvoltarea unui anumit dialect sau poate prin contopirea mai multora. Era folosită de poeţii din diferite grupuri tribale sau din oraşe situate în oaze”.