User:AyalaLev/sandbox

קאטק KATHAK

קאטק הוא אחד משמונת הסגנונות של הריקוד הקלסי של הודו המגיע מצפון הודו. את ריקוד הקאטק אפשר לפגוש גם בבנגלדש ופקיסטן שהיוו פעם חלק מהודו וכמו כן במקומות רבים ברחבי העולם, היכן שאוהבי קאטק הגיעו והביאו איתם את האומנות, כולל ישראל.

ריקוד הקאטק מספר את סיפורי האפוס ההודים ע'י פנטומימה, מוסיקה וריקוד. קאטק הוא ריקוד בעל טכניקה מורכבת של מקצבים המופקים ע'י תיפוף הרגליים ועם שימוש בפעמוני קרסול, פירואטים מהירים וממיקה של הפנים.

ייחודי מכל סגנונות הריקוד ההודי הקלאסי, הוא היחיד עם השפעות מוסלמיות שחדרו לטכניקה ולמוסיקה של הריקוד (שבמקורו מהתרבות ההינדית). הרב תרבותיות הזאת בתוך אומנות ריקוד מאוד מסורתית ועתיקה נתנה לקאטק את אופיו הפתוח והמעז להשפעות אומנותיות שונות גם כיום בעולם המודרני.

 היסטוריה 

את ההתייחסות המוקדמת ביותר של המילה "קאטק" אנו מוצאים בסיפור האפוס ההודי הגדול "מהבהראטה" כשארג'ונה עוזב אל היער, מתלווים אליו הקאטקות המספרים את הסיפורים השמיימיים במתיקות.

המונח קאטק מגיע ממילה בשפה הסנסקריט קאטה  (katha) שפרושה "סיפור" והמילה קאטקר ( Kathakar ) שפרושה "זה שמספר סיפור".

הקאטקה היו משפחות ברהמין, דבקים של האל קרישנה, שהיו ידועות כמספרי סיפורים. הן באו מהערים הקדושות של צפון הודו, בהן הן היו מופיעות הופעות שבו הרקדן/שחקן היה מדקלם, שר, מתופף ורוקד מאפיזודות מן האפוסים הדתיים.

בין שורות העלילה היו נירקדים קטעים קצרים של מחול מופשט ע'מ לשנות את האווירה לפני המערכה הבאה בסיפור.

החוויה העיקרית של הופעות אלו הייתה החוויה הדתית. במידה רבה הקאטקה, שהיו מקסטת הכהנים (ברהמין), ולכן הייתה להם גישה קלה יותר לטקסטים הדתיים, היו גם אחראיים לשימור היסטורי ופילוסופי של התת יבשת של הודו דרך המיתוסים והאגדות שלה.

קאטק בחצרות המלוכה

קאטק עמד בפני שינוי כאשר שורה של שושלות מוסלמיות ממרכז אסיה פלשו לצפון הודו במאה ה14. המסורת המוסלמית רואה באלוהים כישות מופשטת ונראתה כסתירה לאלוהיות הרבות הקימות בדת ההינדית. הדבר גרם לריקוד לקבל תפנית מעניינת וחלק מרכזי מהרפרטואר היה שימת דגש על יופי מופשט ''של תנועה ומגוון שלם חדש של מקצבים. קצב נהיה למרכיב חיוני ופעמוני הקרסול ותופי הטבלה קיבלו ביטוי'' חזק יותר.

שפע כינוסים של אוהבי מוסיקה וריקוד היו בתקופה זו והשליטים היו פטרונים אדוקים של הריקוד.

האימפריה הבריטים ועצמאות הודו

האימפריה הבריטית סיימה את כיבושה של הודו בסוף המאה ה-18. השליטים החדשים של הודו, באופן כללי, לא העריכו את תרבותה ותרגול סגנונות הריקוד. בעקבות זאת הריקוד הקלאסי ירד למחתרת ברוב חלקי הארץ בשל חוסר בחסות ועידוד מהרשויות. אך משפחות הקאטקה המשיכו לטפח את האמנות בסתר וכך האומנות לא נעלמה מן העולם.

ב1947 זכתה הודו בעצמאותה מהשלטון הבריטי ונחשול של מודעות לאומית והחייאת המורשת התרבותית החל. מאז הכרזת העצמאות, המדינה וחברות עסקים הפכו להיות הפטרונים החדשים של התרבות והאומנות.

ב40 שנה האחרונות אפשר לראות יותר ויותר נשים רוקדות על אף שכמה מהמשפחות המסורתיות זה עדיין בגדר טאבו.

המעבר לבמות ולאולמות תאטרון שינה מעט מאופיו של הריקוד והאופי הלא פורמלי והאינטראקטיבי עם הקהל פינה מקום למהירות ולאלמנטים דרמטיים יותר כגון כוריאוגרפיה של קבוצות ונושאי ריקוד עכשוויים, מופשטים שאינם דתיים.

 חלקים מרכזיים בריקוד 

כמו בשאר הריקודים הקלסיים של הודו, ריקוד הקאטק מחולק לשלושה חלקים עקריים:

.(Nrita, Nritya and Natya)נריטה, נריטייה ונאטיה

נריטה הוא החלק המופשט שבריקוד הדורש יכולת קצבית אדירה בשילוב עם תנועות גוף חינניות פירואטים מהירים ותיפופי רגליים מהפנטים.

נריטייה שהיא החלק הבעתי / עלילתי, מספר סיפור, תפילה או שיר על ידי שימוש בפנטומימה, תנועות פנים וידיים (מודרות) ותנוחות גוף סימבוליות.

נאטיה הוא החלק הדרמטי שבריקוד. מחזות ריקוד מן העלילות המיתולוגיות של הודו.

בהופעה, הרקדנית שוזרת את שני החלקים הראשונים (נריטה ונריטייה), היוצרים דינמיקה מעניינת וחוויה מעמיקה של הריקוד, האסתטיקה והתרבות ההודית.

 גהארנה  GHARANA 

גהארנה היא השתייכות לבית ספר/ שושלת/ סגנון ריקוד המגיעה ממקומות שונים בצפון הודו.

בקאטק קיימות שלוש גהארנות:

לאקנאו גהארנה Lucknow gharana, ג'ייפור גהארנה Jaipur gharana ובנארס גהארנה Banaras gharana

לאקנאו גהארנה מקורה מעיר בשם זה כאשר במאה ה18 וה19 השליטים בה (nawabs) היו פטרונים מאוד גדולים של אומנות בכלל ואומנות הקאטק פרחה שם. הסגנון מאופיין בתנועות חינניות המביעות את הנוחות, הפנאי והפאר של תקופה זו בלאקנאו. לאקנאו גהארנה מאופיינת בתנועות ופוזות נעימות ואסתטיות לעיין גם אם מתפשרת על תיפופי הרגלים.

מבין המפורסמים בגהארנה זו:  אצ'אן מהראג', לאצ' מהראג', שמבו מהראג'  ופנדיט בירג'ו מהראג'.

ג'ייפור גהארנה מקורה בחבל ארץ של ראג'יסטן. חבל ארץ עשיר בתרבות ואומנות, וישנם רישומים  כבר מהמאה ה11 ששליטי חבל ארץ זה היו לפטרוני האומנות. בראג'יסטן ידוע משכבר הימים על משפחות קאטקות ענפות ועתיקות ועולם המוסיקה והריקוד היה מאוד מפותח ורחב יריעה. משנת 1895 אוחדו כל הגורויים (המורים) שבאזור ראג'יסטן וכל הסגנונות תחת מטריה אחת שנקראת ג'ייפור גהארנה. הרקדנים קיבלו חסות מהשליטים(Rajput ) והם התמחו בסגנון הTANDAV, סגנון ריקודו של האל שיווה.

מבין המפורסמים בגהארנה זו: נאראיין פראסד, קונדאנלאל גנגני, פנדיט הנומאן פראסד, ג'אי לאל, רושאן קומרי, וראג'נדרה גנגני.

בנארס גהארנה סגנון פחות מוכר מבין שלושת הגהארנות, הוקם ע'י ג'אנקי פראסד ( (Janaki Prasad) היה במקור מלומד סנסקריטי ורקדן מצטיין. גהארנה זו מפורסמת לשימוש בשפת מקצבים (BOL) בלעדית משלה שונה משל ריקוד הקאטק, מתופי הטבלה והפקאוו'אג'. ייחודי לגהארנה זו, אלו הסיבובים המהירים לשני הצדדים לימין ולשמאל באותה המידה, ושימוש נרחב בברכיים בסיבובים והחלקה לאורך הבמה.

מבין המפורסמים בגהארנה זו: קרישנה קומאר, גופי קרישנה וסיטרה דווי.

 תלבושת ותכשיטים 

בגלל המרחב הגאוגרפי הגדול שריקוד הקאטק משתייך אליו, ניתן לראות כמה סגנונות לבוש מסורתיים.

לאישה ישנם שלושה סגנונות לבוש לריקוד:

1.     הסארי נלבש כשהפאלו שלו (החלק החופשי שתלוי מאחור) כרוך סביב הרקדנית. בתקופה המודרנית פחות משתמשים בסארי כלבוש להופעת ריקוד מלבד הגורואיות (המורות) המבוגרות.

2.     להאנגה (Lehenga)) היא תלבושת המשתייכת לתרבות ההינדית בריקוד הקאטק. חצאית ארוכה עם בד רב שיכולה בסיבובים שבריקוד לעלות למעלה וליצור אפקט מאוד יפה. החצאית משולבת עם חולצת בטן שנקראת צ'ולי (Choli), ודופטה או צ'וני (Dupata / Chunni), צעיף שמכסה את אזור החזה ונפתח כמו מניפה ואוחזים בו בעזרת חגורה מקושטת.

3.     אנגרקה ( Angarkha) היא תלבושת המשתייכת לתרבות המוסלמית בריקוד הקאטק. שמלה עם בד רב  שמתרחב כלפי מטה וכשהרקדנית מסתובבת יוצר מעגל בד סביב הרקדנית ומתחתייה מכנסיים צ'ורידאר ( Churidar)  צרים מאוד באזור הקרסוליים, היכן שהרקדנית כורכת את הפעמונים. הרקדנית כורכת צעיף (דופטה/צ'וני) על אזור החזה. ישנם כמה דרכים לכרוך את הצעיף, זאת לפי אופיו הפתוח של סגנון ריקוד זה, גם כאן לרקדנית יש את החופש לבחור את הסגנון המועדף עליה.

הרקדנית מאופרת היטב עם הדגשה באזור העיינים. תכשיטים מפוארים ובשלל דגמים כוללים עגילים, שרשראות (אחת צמודה לצוואר ושניה ארוכה שמגיעה לאזור החזה), טיקה (תכשיט מצח), בינדי (מדבקיה עגולה בין הגבות), עגיל אף, צמידים וחגורה.

לגבר ישנם שני סגנונות לבוש ריקוד:

1.     אנגרקה (Angarkha) של גברים יותר דומה לטוניקה מפוארת ( Kameez)  נלבשת עםמכנסי צ'ורידאר צמודים ולפעמים עם צעיף אבל לא חייב לגברים.

2.     דוטי (Dhoti)) שהיא חתיכת בד ארוכה הנכרכת מסביב למותן. הרקדן יכול ללבוש את הדוטי עם טוניקה או ללא חלק עליון לגמרי ורק חוט אדום כרוך מכתף שמאל למותן. הרקדן מאופר עם הדגשה באזור העניים, טילאק בין הגבות, שרשרת ארוכה, עגילים וצמיד בחלק העליון של היד מעל המרפק.