User:Bocin kolega/sandbox

The Glina massacres were mass murders of Serbian residents of the Glina county, Kingdom of Yugoslavia, which took place from May to August 1941. The first wave of massacres began on May 11, when a Ustasha group led by Mirko Puk shot a group of Serbian men and boys over a dug pit in the village of Prekopa. The second wave of massacres in the Glina district took place from 30. July till 3. August, when Ustashe arrested Serbs of the municipalities Topusko and Čemernica (today Gornja Čemernica and Donja Čemernica), under the pretext of sending them to Lika for forced labor.The only survor of the first massacre was Nikica Samardžija, and of the second one - Ljuban Jednak. Both witnesses gave their testimonies before the "Croatian National Commission for Determining the Crimes of the Occupier and His Helpers" (hereinafter "National Commission"). In 1969, a monument was erected and a memorial museum was built in memory of the victims of the massacre. After the the secession of Croatia from Yugoslavia, the new Croatian authorities removed the monument from the city. After the end of the war in Croatia, the local authorities refused to restore the monument. The memorial museum was renamed to Croatian Home, and every trace of the old Orthodox church on the foundations of which the memorial museum was built and all plaques and other signs of the massacre in the Glina church were removed.

Демографска позадина и политичка ситуација у срезу на почетку рата
Према попису из 1931. срез Глина је имао око 45.000 становника, од којих око двије трећине Срба, а једна трећина Хрвата. У самом граду је било 2.315 становника, гдје су 49,4% били Хрвати-католици, 47,8% Срби, а незнатан је био и број осталих. Прије рата у Глини је постојала тајна усташка организација на чијем се челу налазио адвокат Мирко Пук. Након Атентата на краља Александра, Пук је био ухапшен под основаном сумњом да је одржавао везе са Павелићем и усташама. Кратко затим након суда је био пуштен на слободу. У Глини је било чврсто упориште Франкове чисте странке права, поготово у Хрватској штедионици, на чијем се челу једно вријеме налазио Пук, гдје су одбијали да примају мјенице, које су потписивали Срби. мини|[[Мирко Пук]]

Када је у Загребу проглашена НДХ, глинске усташе су у цијелој Глини преузеле власт у своје руке. Разоружали су мјесни војни гарнизон и поставили своје страже код општине, суда и среза. Споменик краљу Петру, који се налазио у центру Глине, је био срушен. Пук је 12. априла именован у Загребу за замјеника предсједника Хрватског државног водства, а 16. априла га је Павелић именовао у министра правосуђа и вјера.

Мај 1941. године
Дана 11. маја 1941. је сазван „тајни ужи састанак” усташких првака Глине у стану љекарке др Вејвода. Један усташа-емигрант је предложио да се састави листа оних Срба које би послије хапшења требало ликвидирати, а који би били оквалификовани као непријатељи Хрвата. Након дужег вијећања, без конкретног гласања, дошли су до договора да све глинске Србе треба ликвидирати. Већ 11. маја прије подне било је јасно шта ће се догодити и појединим Србима су послати савјети и упозорења да се требају склонити, али ти савјети и упозорења нису схваћени озбиљно.

Увече 11. маја је усташки таборник Никола Видаковић мобилизовао усташе, поставио неке од њих да дежурају на глинским улицама, а са другим усташама је почео да хапси и одводи све одрасле мушке особе Србе старости од 16 до 60 година. Ухапшенима су говорили да их воде „на преслушање” и да ће након тога сви бити пуштени кућама. Ово објашњење су наглашавали како би умирили родбину ухапшених и избјегли отпор приликом хапшења. Глина је те ноћи била без уличног осветљења, а хапшења Срба су пратиле пљачке имовине ухапшених, при чему је неколико Срба убијено на свом кућном прагу. Ухапшени те ноћи и слиједећег дана, 12. маја, су одведени у затвор у згради жандармерије, а кад се затвор напунио, у двориште затвора.

Дана 11. маја увече неколико глинских усташа је дошло у село Прекопу код Глине, гдје су тражили од хрватских сељака да сутрадан, 12. маја, почну копати велику јаму уз десну обалу ријеке Глине, гдје планирано да се покопају побијени Срби.

Усташе су похапшене Србе почеле камионима превозити на стратиште у Прекопу послије поноћи 13. маја. Сви похапшени Срби су у затвору везани два-по-два, с рукама на леђима и утоварани у два камиона, са церадама и одвожени на мјесто стријељања. Сви похапшени Срби су били одвезени у Прекопу и тамо, над ископаном јамом, стријељани. Стријељање су вршили усташе-емигранти доведени дан раније из Загреба. Од домаћих усташа, учешће у стријељању су узеле усташе Никола Видаковић и Липак-Чукље, на чијој је њиви била ископана ова масовна гробница. Једини Србин који се спасио стријељања је био Никица Самарџија. Њему је успјело да се одвеже и баци у ријеку Глину прије него што је доведен на стратиште. С лажним документима је отпутовао је Земун, гдје је остао до краја рата. Као преживјели свједок овог покоља, Самарџија је дао писмену изјаву Земаљској комисији, дана 15. јуна 1945. године. Осим Самарџије, два Хрвата су били свједоци овог покоља: стражар Ђуро Силај, који је те ноћи чувао стражу код затвора и гледао како вежу Србе и товаре их у камионе, и млинар Шешерин из Глине, кога су натјерали да у Прекопи, скупа са другима, покапа стријељане Србе. Обојица свједока су испричали о томе шта се десило те ноћи свом сусједу Милану Деспоту, Србину, који се скривао код родбине како би избјегао хапшење. Према Голдштајну, убијани су првенствено ватреним оружјем, док британски историчар Рори Јоманс тврди да су убијани секирама, ножевима, маљевима и косама. Међу страдалима је био и глински прота и парох Богдан Опачић.

Тада је католички свештеник из Глине Франц Жужек писао да су ''„12. маја сви Глински Срби похватани и заточени преко ноћи, док су сутрадан стрељани у Прекопима, где су сељани морали да копају гробове“''.

Тачан број Срба стријељаних 13. маја 1941 није познат. Забиљежено је да се усташа Никола Липак-Чукље, који је учествовао у превозу и ликвидацији, хвалио у друштву како је те ноћи убијено 437 Срба. Липак-Чукљу потврђује историчар Д. Родоњо, који цитира „Promemoria per il duce con allegata una relazione del 9 Iuglio redatta dal Comando dei C.C.R.R. dela II Armata” — италијански архивски документ — промеморију, коју је команда Друге италијанске армије стациониране у НДХ послала Мусолинију 9. јула 1941. гдје се тврди: „У срезу Глина је побијено више од 18 000 Срба од којих је 417 поклано у православној цркви (sic).”

Хрватски аутори (Томашевић, Голдштајн) цитирају писмо, за које се тврди да га је Степинац послао Павелићу, у коме се тврди да је убијено 260 Срба, док други (Рамет, Хоаре) се служе недокументованим процјенама од 300 убијених.

Јул—август 1941. године
мини|Слика која је прво описана као "Срби у глинској цркви 1941" према новијим информацијама реч је о Србима за време прекрштавања у православној цркви у [[Хрватска Дубица|Хрватској Дубици за време НДХ.]] Усташе су од 26. до 28. јула хватале Србе на територији општина Топуско и Чемерница. Похватани Срби су одвожени сточном запрегом у Топуско и затварани у општинску зграду, српску православну цркву и парохијски дом. Пјешице и камионима су похватани Срби доведени на жељезничку станицу у Топуском 28. јула, гдје су укрцани у сточне вагоне и транспортовани у Глину. Речено им је да иду на присилни рад у Лику. По свједочењу Љубана Једнака било је најмање два вагона у којима налазило између 150 и 160 особа. Ујутро 29. јула овај транспорт похватаних Срба је стигао у Глину, гдје су се искрцали и у колони по два доведени у Глинску цркву где су их усташе закључале. Србима је затим наређено да легну на под, док их је шесторица усташа ударало по глави шиљатим палицама. Тада се појавило још усташа и убиства су се наставила. Жртве су убијане тако што су им пререзани вратови или су им главе разбијене пушчаним кундацима. Само једна жртва, Љубан Једнак, преживио је тако што су усташе мислиле да је мртав, а он је касније описао шта се догодило:

"Тако је то ишло — један камион, па други камион итд. Када су готово све у цркви поклали и када је број нас живих спао на нас десетак, ја сам био у једном куту цркве и у једном часу видим како нема никога у цркви. Било нас је свега десетак. Погледам из кута према вратима и видим усташе како износе крваве и закрвављене људе... Крв тече свуда по цркви. Све је било мирно, цијела црква била је освијетљена свијећама. Ја прескочим на срећу — и бацим се међу заклане људе који су лежали на поду. Испружим руке и легнем међу њих, а осталих 5—6 нису се могли никако сакрити и тих 5—6 су затим заклани."

Са усташке стране, као свједочанство, имамо изјаву Хилмије Берберовића коју је септембру 1941. дао полицији у Београду. Он је, између осталог, изјавио: "Убијање је вршено на неколико начина. Неке су затварали у православној цркви у Глини, гдје је могло стати око 1000 душа. Тада је командир одредио из наше сатније 15 људи који ће извршити клање. Прије поласка на овај посао давао им је пиће, и то неком рума, а неком љуту ракију, па кад се напију онда су их слали ножевима унутра. За вријеме клања пред црквом је била постављена стража, јер су се неки православци пењали у звонару и скакали са врха звоника у порту. Сви они који су скакали били су побијени у порти од стране стражара. Ја сам био одређен да у три маха вршим клање у цркви (...). Убијање је вршено на тај начин што смо неке ударали ножем право у срце, неке клали преко врата, а неке ударали гдје стигнемо. Ако неки Србин не би био готов од првог ударца, тога би усташе преклале ножем. За вријеме овога клања није горјело свјетло у цркви већ су били одређени нарочити војници који су у рукама држали батеријску лампу и тиме освјетљавали просторије."

Када су усташе поклале једну четвртину Срба затворених у цркви (Рођења Богородице), направили су паузу да би доводили цивиле и показивали им како кољу Србе. О томе догађају је посвједочила Јосипа Шарић пред Комисијом Окружног НОО Баније 14. октобра 1944. године. С друге стране, Срби који су крајем јула похватани на територији среза Глина и били привремено смештани у жандармеријске касарне у појединим селима, а затим довожени у срески судски затвор и друге просторије у Глини, нису довођени у цркву ради клања, већ су одвожени право над јаме у Прекопи и тамо су поубијани.

Други масовни покољ Срба у глинској цркви и шикари Латиново десио се 4-5 аугуста када су домамљени Срби Вргинмоста и Чемернице у Соколски дом у Вргинмосту под маском масовног „покрста” 3. августа. Усташе су под пријетњом или под маском добровољности и свечаности позивале Србе општина Вргинмост и Чемерница да дођу у Соколски дом у Вргинмосту како би их католички свештеник масовно покрстио. Да би обмана била убједљивија, усташе су окупљене Србе уписивали у књиге и наплаћивале таксу покрштења. Тога дана није се појавио католички свештеник, већ су дошла усташка појачања која су поставила страже око Соколског дома и ограђеног дворишта у коме су били затворени окупљени Срби. Главни организатори овога покоља су били усташе Никола Видаковић и Јосип Мисон. Више од 1.300 Срба је 4. аугуста камионима и аутобусима превезено из Вргинмоста, у цркву Рођења Богородице или директно над јаме у шикари Латиново, гдје су били побијени или поклани. Усташе су у цркви 4. аугуста јавно показивале Хрватима, грађанима Глине, затворене у цркви Србе, говорећи им да пођу видјети „штакоре” и „покрст какав никада нису видјели”. Покољ затворених Срба у цркви се одвијао у ноћи између 4. и 5. аугуста а лешеви покланих су одвожени и бацани у јаме у шикари Латиново у Глинском Новом Селу. Око мјесец дана касније, усташе су запалиле цркву.

Љубо Једнак у свом свједочењу тврди да су биле четири масовне гробнице у тој шикари, од којих су само три идентификоване и да је након ископавања посмртних остатака жртава покоља било избројано 2.000 лобања. Именом и презименом су идентификоване 203 жртве. У Саопштењу Земаљске комисије (број 10 од 14. октобра 1944. године) стоји да је било 900 затворених у цркви.

Необавијештеност
Процјењује се да су током 1941. године на Кордуну и Банији усташе убиле преко 33.000 Срба. Том великом броју побијених Срба је допринијела њихова необавијештеност о покољима који су се дешавали те године. Усташе су брижљиво криле од јавности сва хапшења Срба и масакре, говорећи да су хапшења и одвођења Срба у затворе и цркве била потребна због присилних радова у Лици, у Њемачкој или због масовног „покрста”. Локални Хрвати који су учествовали у копању јама-масовних гробница и затрпавању лешева убијених Срба су били лојални усташама и нису упозоравали Србе о правој природи „покрста” или присилних радова. Исто тако, Хрвати Милан Деспот и Стево Клобучар — чланови Комунистичке партије, који су радили у усташком окружењу нису упозорили Србе о правој природи усташког насиља над Србима.

Посљедице
Након масакара, многи Срби из Глине и околине избјегли су у Србију или су депортовани у концентрационе логоре, који су били под контролом усташа. Слом НДХ догодио се у мају 1945. године и у наредним годинама на Нирнбершким суђењима пресуђено је да је прогон Срба у НДХ био злочин геноцида. Срби су се у Глину вратили послије рата, дјелимично из жеље да остану близу гробова својих ближњих и живјели су мирно са својим сусједима Хрватима све до распада Југославије деведесетих година 20. вијека.

мини|[[Вјекослав Лубурић]] Црква Рођења Богородице је након покоља срушена. Њемачки официр, шеф Техничког одјела из Сиска, Опенхајм је предложио да се Црква не сруши већ да се црква преуреди у биоскоп или у неку другу јавну установу, али се са тим није сагласио жупник Франц Жужек.

Мирка Пука, организатора првог масакра, заробиле су британске снаге док је покушавао да побјегне у Аустрију у мају 1945. године и изручиле га Југославији у јуну 1945, гдје је починио самоубиство пререзавши жиле на руци бритвом. Вјекослав Лубурић, организатор другог масакра, је побјегао из Југославије послије рата у Шпанију, гдје га је убила особа за коју се претпоставља да је био агент Управе државне безбједности (УДБА). Павелић је преживио рат и умро од последица атентата у Шпанији 1959. године. Алојзија Степинца, који није јавно осудио злочине у Глини, нова југословенска власт оптужила је за сарадњу са усташама и судила му 1946. године, а Једнак је свједочио против њега. Степинац је осуђен на 16 година затвора и умро је у кућном притвору 1960. године. Једнак је 1986. године свједочио и против министра унутрашњих послова НДХ Андрије Артуковића.

Сјећања
У прољеће 1947. су кости побијених из јаме у Прекопи и осталих јама на подручју Глине пренесене на православно гробље. На гробљу су, на мјесту срушене црквице, кости положене у заједничку спомен-костурницу у којој се налази око 2500 убијених Срба од 1941. до 1944. године са подручја среза Глина.

Пјесник Иван В. Лалић је написао поему „Опело за седам стотина из цркве у Глини”, која је објављена у Загребу 1955. године у првој пјесниковој збирци под насловом „Бивши дечак” а посвећена покланим Србима у глинској цркви 1941. године. Вајар Антун Аугустинчић је 1969. године поставио фонтану Мајка и дијете испред Спомен-дома покланих Срба у Глини. Хрвати су 1995. године уништили ову фонтану.

У знак сјећања на све ове жртве, 13. маја је био спомен-дан жртава и дан града Глине све до 1995. године. Од тада нема одавања почасти убијеним Србима Глине који су невини страдали од усташких кољача.

Литература

 * Књиге:




 * Новине:


 * language=en}}
 * language=en}}
 * language=en}}
 * language=en}}


 * Веб-сајтови:



Спољашње везе

 * Стрељање Срба најавило је масакр у глинској цркви („Политика”, 6. август 2020)
 * Сећање на осам деценија од покоља у глинској цркви („Политика”, 29. јул 2021)
 * Глинске жртве без права на сећање („Политика”, 22. август 2022)
 * Стрељање Срба најавило је масакр у глинској цркви („Политика”, 6. август 2020)
 * Сећање на осам деценија од покоља у глинској цркви („Политика”, 29. јул 2021)
 * Глинске жртве без права на сећање („Политика”, 22. август 2022)