User:Bosanac25/sandbox

Bitka na Putnikovom brdu

Ovu akciju BH patriota bi trebalo stručno izanalizirati i postaviti u historijske okvire. Ova bitka ima historijski značaj jer je to bila psihološka prekretnica koja osvijestila narod od nevjerice i šoka nakon protjerivanja te unijela samopouzdanje u sopstvene snage. Akcija je uveliko iznenadila okupatora u Doboju koji nije očekivao tako brzo takav brz i silovit kontranapad patriotskih snaga, naročito ne na jedan od najutvđenijih vojnih objekata bivše JNA kakvo je Putnikovo brdo i ne na dan kad Doboj vrvio pridošlim Martićevcima. Dokaz panike okupatora je upravo prisezanje kukavičkom činu postavljanja 'živog štita' od zatvorenih bošnjačko-hrvatskih civila iz logora Perčin disko. Taj nehumani čin je zaustavio patriote Doboja, stradali su prilikom povlačenja, a stradali su i logoraši. Detaljnije u nastavku teksta.

Da napomenemo

Doboj je okupiran 03. 05. 1992., svo okolno nesrpsko stanovništvo je protjerano ili zatvoreno u mnogobrojne logore. U samom jezgru Doboja je ostao dio nesrpskog stanovništva, takođe sjevernom dijelu Bare i južnom dijelu Usora. O njihovim stradanjima svjedoče izjave preživjelih i izvještaji Helsinki Watcha. (Detaljnije: 'Doboj – logori, žrtve, dželati' ). Dobojska općina je 1991. brojala 102 519 stanovnika od kojih bilo: Bošnjaka 41241, Srba 40020, Hrvata 13283, Jugoslovena 5637, ostalih 2338. Do kraja juna okupirana je većina nesrpskih naselja: Bare, Bukovac, dio Bušletića, Centar Doboj, Čaršija, Čivčije Bukovačke, Doboj Novi, Donji Grad, Dragalovci, Foča, Grapska, Johovac, Komarica, Kotorsko, Makljenovac (Putnikovo Brdo), Mala Bukovica, Miljkovac, Orašje, Poljice – Svjetliča, Potočani, Pridjel Gornji, Sjenina, Bosansko Suho Polje, Ševarlije i Usora. Slobodna su ostala južna naselja: Alibegovci, Ularice, Matuzići, Mravići te istočna: dio Stanić Rijeke, Klokotnica, Lukavica Rijeka, Mala Brijesnica i Velika Brijesnica. Ukupno je protjerano oko 40 000 stanovnika od čega: 29420 Bošnjaka, 10 000 Hrvata te određen broj ostalih, i to ne računajući 5340 Bošnjaka i 1230 Hrvata u centru grada Doboja. Početkom jula 1992. g. sjeverno od Doboja pa sve do Save bila je okupirana Posavina, gdje agresor već izvšio neviđene zločine od Bijeljine do Kozarca. Prognane Dobojlije su utočišta našle na slobodnim istočnim i južnim dijelovima općine Doboj te općinama Gračanica, Tešanj i Maglaj. Kao reakcija na planetarnu nepravdu prognani Bošnjaci i Hrvati vrlo brzo su, pod komandom legalno izabranih bošnjačkih i hrvatskh prestavnika vlasti Doboja, počeli formiranje prvih vojnih formacija. Svi nesrpski predstavnici vlasti i važnijih gradskih ustanova grada Doboja, koji nisu uspjeli izbjeći okupaciju grada, su uskoro bili pohapšeni te mnogi likvidirani.

Oslobodilački napad

preko Putnikova brda Dakle, kao odgovor na brutalno protjerivanje i pokušaj totalnog uništenja nesrpskih naroda Doboja i okolice, RŠTO Doboj je za veoma kratko vrijeme, u veoma teškim uslovima, s veoma skromnim MTS-om, planski izvršio pripreme za oslobodilački napad na svoj okupirani grad. Faktor broj jedan, s kojim se najviše računalo, je bio očito visok moral i odlučnost pripadnika TO. Udarna igla oslobodilačkog napada preko Putnikova brda je bio Odred Doboj uz pomoć jedinice HVO-a smještenih u Ularicama a pomoćne snage je činio odred Bosna, smješten u Matuzićima. Iz odreda Bosna na desnu obalu r. Bosne, tj. zapadne obronke planine Ozren, je upućen tada veoma dobro organizovan i dobro opremljen Samostalni vod Pridjel sa 27 pripadnika, koji imao zadatak blokirati slanje pojačanja neprijateljeskim snagama koje moglo uslijediti iz kasarne Ševarlije i podzemnih vojnih skladišta Potočani.

Sa željom da se vrate svojim kućama i oslobode okupirani Doboj, dobojske patriote su krenule silovito, sinhronizovano, disciplinovano. Napad išao dobro i po planu sve dok agresor nije pribjegao kukavičkom činu postavljanja 'živog štita' od zarobljenika logora 'Perčin disko', te tako pokolebao oslobodioce. Agresor se očito bojao borbe prsa u prsa.

Tokom naređenog povlačenja izginuo je najveći broj dobojskih patriota i zarobljenika iz logora da bi agresor vrlo brzo nakon toga započeo žestoka granatiranja cijele teritorije južnog Doboja i Tešnja. To mu nije bio problem jer je odavno imao instalirana artiljerijska oruđa svuda oko Doboja. Da se bar malo ublaže ti nemilosrdni udari granata po civilnim mjestima Ularica, Alibegovaca, Matuzića, Mravića, Lepenice, Kraševa, Tešanjke po prvi put proradili malobrojni minobacači TO Doboj. Oni su tačno u 12:30 sati započeli granatiranje srpskih vojno-utvrđenih položaja na Ašlamicama u Pridjelu, brda Hardovac iznad Ševarlija te minobacačke baterije u rejonu ’Dobojske toplane’ i firme ’Otpad’ u naselju Pridjel Donji.

Spisak stradalih

Tri brata plus tri brata plus dva brata plus …

Od ukupno 360 logoraša logora 'Perčin disko' u živi zid je natjerano 50-tak do pasa golih logoraša, većinom Bošnjaka iz Bukovačkih Čivčija, od kojih su poginula ukupno 24. Samo jedan je poginuo od metka pripadnika TO Doboj a ostale pobio agresor. Dobojske patriote nisu mogle pucati u svoje zarobljene sugrađane, iznenađeni bili su nakratko zastali a onda je naređeno povlačenje. Tada najviše stradali. Agresor se onda okuražio i pucanjem iz svih ranije instaliranih oruđa i oružja pobio veliki broj logoraša iz živog zida te veliki broj pripadnika TO Doboj. Ukupno tog dana izginula 32 pripadnika TO a zajedno s logorašima ukupno 56. Izginuli su zajedno pripadnici bošnjačke, hrvatske i srpske nacionalnosti, a imali su jedinstvenu želju da se vrate svojim domovima. Na putu slobode na Putnikovom brdu kod Doboja tog dana herojski je poginuo 31 pripadnik TO Doboj i jedan pripadnik TO Tešanj. Majka Zlata Makarević s Plana kod Doboja (na slici) je tog dana izgubila 3 sina: Jasmina, Sejfudina i Nedžada koji herojski pali u blizini svojih kuća kao pripadnici TO Doboj. Poginula su među logorašima 3 brata Omerčića (Arif, Hasko i Meho) te 2 brata Mujanovića (Halid i Meho, sinovi Mujini), zatim otac i sin (poznati harmonikaš Hamidović Ramiz i sin mu Safet), još jedan otac i sin, takstista Ahmić Ešef i njegov 18-gogodišnji sin, svi iz Bukovačkih Čivčija. Majka Jelena Radetić, srpkinja iz Osječana je tog dana izgubila svog sina Nenada. Tom prlikom je na Putnikovu brdu nestao logoraš Ahmić Ešrefa Senad (1974) iz B. Čivčija čija sudbina do danas nije poznata.

Zlatni heroji Putnikova brda S područja dobojske općine dana 17. jula 1992. g. herojski su poginuli (abecedno):

Aličić Dževad (1968),

Bešić Nermin (1966),

Čvorić Husein (1952),

Dedić Almir (1969),

Delić Omer (1958),

Džinić Džavid (1959),

Habibović Haris (1969),

Hadžikadunić Ramiz (1967),

Hadžikadunić Reuf (1966),

Hadžikadunić Zekerijah (1971),

Hajrić Amir (1962),

Hodžić Reuf (1964),

Hurtić Sejo (1959),

Junuzović Emin (1957),

Kikić Almir (1970),

Krajina Zdravko (1962),

Kučuk Suad (1966),

Makarević Jasmin (1963),

Makarević Nedžad (1968),

Makarević Salih(1964),

Makarević Sejfudin (1966),

Mujić Amir (1972),

Omerčić Benjamin (1962),

Omerčić Nermin (1961),

Perić Stipo (1960),

Radetić Nenad (1965),

Rajkovača Jozo (1969),

Razić Ferid (1950),

Terzić Enes (1963),

Topalović Nikola (1962),

Unkić Midhat (1960).

Istog dana poginuo još Ahmić Šemse Meho (1965) iz Ljetinića (općina Tešanj) kao pripadnik jedinice HVO Usora, a narednog dana u rejonu Ularica Hodžić Ahmeta Fahrudin (1971) iz Ševarlija, općina Doboj. Smrtno je stradao logoraš srpskog logora Bare Kalem Anterodom iz sela Raškovaca, a mještanin Hadžikadunić Saliha Nurudin zvani Picija, kao vojni invalid bivše JNA ubijen u svom dvorištu i bačen u bunar. Paklena pucnjava trajala puna 3 dana, za to vrijeme ukupno ranjeno 90 pripadnika TO Doboj među kojima i sam član k-de TO Doboj Zubak Krešimir. Većina poginulih bošnjačke nacionalnosti su sahranjeni u Tešnju na mezarju Đonlagićka

Do kraja paklena linija

Narednih dana agresor vršio danonoćna paklena granatiranja cijele slobodne teritorije a u samom gradu Doboju vršio svakovrsne brutalne osvete na nemoćnim civilima nesrpske nacionalnosti. Kao odmazdu za ovaj napad, žestoku ofanzivu, kada stadao veliki broj branitelja i civila, na slobodne dijelove južno od Doboja, agresor je započeo 03. avgusta 1992. g. kom prilikom osim pješadijskih napada nemolosrdno granatirao teritoriju projektilima zemlja – zemlja iz pravca Prnjavora te avijacijom bacajući po civilnim naseljima velike kasetne bombe zvane krmače. Od tada pa do kraja rata agresor je stalno pokušavao pokoriti ovu teritoriju koja mu bukvalno bila trn u oku (samo 2 km od centra grada), ali ni za pedalj nije uspio pomjeriti prvo uspostavljenu liniju od 3 maja 1992. na Putnikovu brdu.