User:Brigitaburkyte/sandbox

=Johano Altuzijaus Politica =



Autoriaus charakteristika
Johanas Altuzijus (lot. Johannes Althusius, vok. Johannes Althaus) (1557 – 1638m. ) – vokiečių politikos teoretikas, kitaip dar vadinamas intelektualiu šiuolaikinio federalizmo tėvu bei suvereniteto gynėju. Studijavo Aristotelį Kelne, vėliau – romėnų kalbą Bazelyje, baigė filosofijos ir teisės studijas Šveicarijoje (Gale, 2006; Johannes Althusius <..> scientist, 2017).

Altuzijus simpatizavo Kalvinistų puritonams dėl jų atsidavimo, tačiau buvo katalikas. Kalbėdamas apie tikėjimą mokslininkas pabrėžė, kad kiekviena socialinė grupė numato aprūpinti pilnatve ir laime savo narius. Keletą amžių susidomėjimas Altuzijumi buvo menkas, kol XXa. jį „prisiminė“ vokiečių mokslininkas, istorinės jurisprudencijos šalininkas Otto Friedrich von Gierke (Otas Frydrichas fon Girkė) (Johannes Althusius <..> scientist, 2017).

XVI – XVII a. Europai pakankamai permainingas metas. Po Didžiųjų geografinių atradimų žvilgsnis nukrypsta į naujus, dar neatrastus plotus – 1578m. Fransis Dreikas apiplaukia pasaulį antrąkart taip įrodydamas, kad žmogaus galimybės beribės, o Naujieji toliai – puikios vietos ne tik plisti krikščionybei bei europietiškai kultūrai, bet ir plėsti prekybą, įkurti naujas kolonijas, savaime suprantama, taip pat ir pasipelnyti. Sumažėja tuometinių prekybinių centrų – Venecijos, Genujos ir kt. –reikšmė, iškyla Ispanijos, Portugalijos, vėliau ir Nyderlandų, Anglijos, Prancūzijos kaip didžiųjų užkariautojų, megavalstybių padėtis bei autoritetas. Paplitus reformacijos idėjoms išpildoma Erazmo Rotardamiečio įžanga graikiškam Naujajam Testamentui : „Aš meldžiu Dievą, kad artojas dainuotų Šventojo Rašto ištraukas prie savo plūgo ir kad audėjas niūniuotų jas pagal šaudyklės melodiją“ – V.Tyndeilas išverčia Šventąjį Raštą į anglų kalbą ( už tai gauna „atitinkamą įvertinimą“ – 1,5m. kalėjimo ir gyvo sudeginimas), Vokietijoje 1555m. pasirašoma Augsburgo sutartis (leidžianti kunigaikščiams parinkti tikėjimą savo valdomame krašte), Italijoje 1545m. – 1563m. vyksta Tridento susirinkimai (kaip atsakas reformacijai susikuria kontrreformacija), 1572m. Paryžiuje „praūžia“  šv. Baltramiejaus naktis  (negailestingai susidorojama su Kalvinistais). Formuojasi kapitalistiniai santykiai, kuriasi manufaktūros (Bernotas, Bernotienė, 2004; Gineika, Liatukienė, 2003). Turbūt galima įsivaizduoti, kaip neramiai, o kartu ir pakylėtai gali jaustis tuometinis žmogus – filosofas – mąstytojas, matydamas kaip greitai kinta suvokimas, miestų padėtis, tuo pačiu ir gyventojų gerovė.

Politica
Verta paminėti, kad Altuzijaus knyga sudaryta remiantis Ramistų  logika – iš to galima suprasti, jog kiekvienas teiginys teoretiko yra išplėtojamas ir vietomis paties netgi užginčijamas (Carney, 1995).

Altuzijus išskiria penkis pagrindinius harmoningus visuomenės ryšių tipus, kurių kiekvienam sekančiam atsiranda poreikis susidaryti, kai ankstesniojo socialiniai (visuomeniniai) ryšiai stabilūs. Tačiau naujam ryšių rangui susikūrus, kiekvieno jų egzistencija tampa nepriklausoma nuo kitų (Johannes Althusius <..> scientist, 2017) (Carney, 1995):

1. Šeima

2. Savanoriškas bendradarbiavimas (Altuzijaus pavadinta Kolegija)

3. Vietinė bendruomenė

4. Periferija (provincijos/regiono) bendruomenė

5. Valstybė

Diskutuodamas apie kompleksinių santykių klasifikavimą bei lygmenis, mokslininkas pateikia  visapusišką federalizmo teoriją kaip nacionalinės (valstybinės) vienybės pasiekimą, kurios suverenitetas, sudarytas iš skirtingų žmonių santykių grupių, yra esminis politinės visuomenės aspektas ir negali būti skaldomas (Johannes Althusius <..> scientist, 2017).

Anot Altuzijaus, jis savo sumanyme ( „Politica“) susidūrė su dviem rūpesčiais :

1. juridines tiesas atskirti nuo mokslų : „Kur dorovininkai palieka, teologai pradeda; kur fizikai baigia, daktarai pradeda; kur politiniai mokslininkai liaunasi, teisininkai pradeda. Dėl vienalytiškumo neturime peršokti per sienas giminingiems menams, kurie prasčiau žinomi tik mums.“ 2. apsvarstyti bei išdėstyti teorijas apie nenumatytas aplinkybes, kurios gali būti svetimos šiam menui

Johanas Altuzijus šeimą tiria tik aptaręs pagrindinius politikos elementus. Tai iš dalies parodo politikos svarbos pirmumą, šeimą priskiriant primityviausiam politikos sudedamosios dalies lygmeniui. Tačiau tuo pačiu būtų galima teigti, jog šeima yra pagrindas, nuo kurio viskas ir prasideda.

Simbiotiniai ryšiai
„Politica“ skyriuje ryšiai sutapatinami su simbiotiniais ryšiais, kur naudą gauna abu (pvz. gamtoje : kerpę sudaro dumbliai ir grybai).Taip Altuzijus išskiria  ryšius į (žr. PRIEDAI) :


 * 1. Paprastus ir privačius – iniciuota sutarties tarp narių, susivienijusių ir turinčių bendrą interesą (quid peculiare).


 * 1) 1 Natūralius : trunkantys visą gyvenimą. Imtį sudaro: sutuoktiniai, kraujo ryšio saistomi (tėvai, seneliai, broliai ir seserys), giminaičiai – dėl natūralaus (įgimto) prisirišimo bendraujantys tarpusavyje. Šie santykiai, draugystė, sandrauga (biocenozė), sąjunga yra laikoma pačia tvirčiausia, mokslininko sulyginta su pamatine dirva kiekvienam kitam ryšiui.

1.1.1. Sutuoktinių – vyro ir žmonos simbiozė. Jai vadovauti turi vyras, o žmona ir kiti šeimos nariai paklusti. Sutuoktiniai privalo dalintis tiek džiaugsmais tiek atsakomybe. Vyras žmonai suteikia šeimą, reputaciją, statusą, ekonomines sąlygas (patogumus), saugumo jausmą, aprūpina maistu, drabužiais ir kt. Žmona kaip atsaką į vyro pastangas suteikia jam palaikymą, pasitikėjimą, rūpestį, pagalbą, gimdo vaikus, juos prižiūri bei auklėja. Taip pat moteris palaiko vyrą nelaimėje ir bėdoje, suteikdama vyrui ramų ir taikų gyvenimą.

1.1.2. Giminystės – „nulemti gamtos“.

1.2. Civilinius : susijusius vienas su kitu laisva valia ir pasirinkimu – kiekvienas imtyje yra individualus ir nepriklausomas. Ši bendruomenė gali būti laikina ir netęstina, tačiau gali būti reikalinga ir naudinga socialiniame gyvenime ar tam tikromis progomis. Vyrauja nuostata: „quod omnes tangit, omnibus tractari et approbari debet“ („Tai, kas liečia visus, turi būti patvirtinta visų“ )(Althusii, 1610, psl.157)

Kolegijos
Kolegijos (bendrijos) tipų yra įvairių – priklausomai nuo aplinkybių, funkcijų ir amatų: pradedant kepėjais, virėjais, statybininkais, baigiant filosofais, teologais, fizikais – kiekvienas iš jų reikalingas miesto socialiniam gyvenimui klestėti ir apskritai funkcionuoti :


 * 2. Bažnytinius ir šventus – reikalingus dėl dieviškumo (tačiau išsireiškimas panašesnis dėl žmogaus egzistencijos). Sudaro teologai ir filosofai. 1.2.2. Sekuliarius ir šventvagiškus (ar pasaulietinius ir profaniškus/ pagoniškus) – įkurtus dėl žmogaus.

2.1. Teisėjai ir pareigūnai, išrinktieji profesinių asociacijų atstovai. Jiems priklauso viešoji valdžia, kiekvienai kolegijai nustato ribas.

2.2. Įvairių profesijų atstovai, pirkliai, „kaimo liaudis“.

Pasak autoriaus, ankstesniais laikais (anksčiau nei 1604m.) žmonės iš provincinių miestų, sričių (karalystės) ar valstybių, priklausomai nuo vietos organizacijos dažniausiai pasiskirstydavo į :

1) Luomus : dvasininkai, bajorija, valstiečiai (mokslininkai, ūkininkai, pirkliai, amatininkai).

2) Vietines organizacijas 2. Įvairiarūšius ir viešus.

Teritorinė savivalda
Teritorinės savivaldos vyriausiasis atstovas(-ai) anot autoriaus turi gyventojų jiems suteiktą valdymo galią, kuri suteikta laisva valia, tokia pačia valia gali būti ir atimta. Ši savivalda, Altuzijaus vadinama miestu,  skirstoma į :

2.1. Žemės ūkio (Provincija): vienkiemiai, kaimai, miesteliai. Aptariamos teisės:

2.1.1. Provincinės (periferinės) teisės bendrija – procesas, kur viskas kas maitina ir išlaiko religiją, simbiotiškai gyvena provincijoje, tarpusavyje palaiko tamprius ryšius per paslaugas, mainus, gėrybes. Provincijos simbiotinius ryšius Altuzijus skirsto į šventus ir simbiotinius. Šventi reikalingi gyventi ir ugdyti dievobaimingą provincijos bendruomenę, „tikslingai suprasti Dievą ir jį garbinti“. Ši odė Dievui skiriama vyrams ir vėlgi skirstoma į privačius ir viešus ryšius. Pirmasis ryšys su  Dievu sudarytas iš maldų, tikėjimo, dėkingumo, antrasis – iš švenčių šventimo. Labai elementaru – išpažįstant bet kurią religiją, privalo tikėti bei vadovautis jos tiesomis ir švęsti. Tik  kyla klausimas – kodėl tai priskiriama provincinei visuomenei, o miesto viesuomenėje taip giliai neanalizuojama. Civilio funkcijas Altuzijus mato kaip provincinės asociacijos gyvavimo palaikymą bei streso sumažinimą, pareigą padėti kaimynui ir laikytis dešimties Dievo įsakymų.

2.1.2. Provincinės (periferinės) teisės administracija – tai procesas, kai užimtumas ir sėslumas yra vienodos svarbos provincijos gerovei. Sudaro dvi dalys :

2.1.2.1. Provincijos (periferijos/rajono) nariai. Juos mokslininkas sulygina su didesne kolegija (bendrija), kuri pasiskirsto į klases pagal atliekamą veiklą bei gyvenimo būdą. Nagrinėdamas bažnytines bei civilines funkcijas, Altuzijus pabrėžia šalies bei žemės savininko svarbą (kadangi dar buvo gajūs feodaliniai santykiai) – vokiškai tai vadinama die Stende der Landschaft ( Kraštovaizdžio paveikslas). Kadangi periferijoje urbanizacijos lygis nepalyginti mažesnis nei mieste, atsiranda gyventojų kontrolės problema – čia mokslininkas įžvelgia civilių išsaugotus laisvės pėdsakus. Altuzijus teigia, jog dėl susidariusių tamprių ryšių, provincijos gyventojai yra linkę išlaikyti ramybę ir viešąją taiką bet kokia kaina.

2.1.2.2. Provincijos (periferijos/rajono) atstovas. Pirmiausia užsimenama apie patį arealą be vadovo – skirstoma į  šventą ir bažnytinį arba pasaulietinį civilinį. Vokiškai įvardijama der Geistliche  (dvasininkija) und Weltliche Stand (pasaulietinė valstybė – arealas) – būtent tai, pasak Altuzijaus, apibūdina visą provinciją, pagrįstą planu, pasitikėjimu, sąjunga. Teoretikas teigia, jog bendruomenės žmonės labiau linkę pastebėti bei garsiai išreikšti periferijos atstovui apie jo padarytą klaidą taip pat atpažinti ir bausti meilikautojus, tačiau nepatikslinamos nei aplinkybės nei vietos dėsningumai, todėl mintis atrodo iki galo nesuprantama, o gal net ir nenorėta gvildenti..

2.1.2.2.1. Dvasinis provincijos atstovas išrenkamas bendru sutikimu bei atstovauja šventąją tvarką, Altuzijus mini, jog rūpinimasis bažnytiniu verslu (bent jau taip išversta iš lotynų kalbos) ir bendruomenės gyvenimu yra šiek tiek miglotas – pareigos pavestos bažnytinės doktrinos apima bažnyčių, mokyklų ir neturtingųjų priežiūrą. Kaip ir minėta anksčiau, teoretikas simpatizavo puritonams, šiame skyriuje kritikuoja katalikiškąją bažnyčią, teigdamas jog dvasinis atstovas turi pašalinti korupciją, stabmeldystę, prietarus, ateizmą bei erezijas, nepakenkiant tikrajai religijai – autorius teigia, jog Dievas yra nuoširdus ir laisvas ir turi būti prieinamas bei juo tikima visoje provincijoje ir jos dalyse.

2.1.2.2.2. Pasaulietinis ir politinis periferijos atstovas yra skirstomas į bajorų ir bendrąjį (šis apima tiek miestų tiek kaimų gyventojus, tačiau prie miestų nėra įvardytas). Toliau Altuzijus išskiria bajorus (status nobilitatis), miestiečius (status civitatis) ir kaimiečius (status agrarorium) – paminima, kad agrariai kai kurių provincijų nepripažįstami, todėl Altuzijaus labiausiai išplėtoti (XVa. Dauguma Anglijos bei Prancūzijos valstiečių jau buvo laisvi, o kitose vietose net ir XVI a. valstiečiai visdar vyravo prievolių senjorams sistema). Taip pat minima, kad dauguma Belgijos provincijų, Olandijos, Zelandijos provincija (Nyderlanduose), vakarų Fryzlandas (Nyderlandai), šiaurės Brabantas(Nyderlandai), Groningenas (Nyderlandai) vadovaujasi dvigubu valdymu bajorų ir miestiečių – vadinasi, šiose periferijose feodaliniai santykiai visdar vyravo. Kai dvi ar daugiau provincijų pasitiki (arba jas valdo) vienas žmogus, jo statusas pakyla ir jis vadinamas kunigaikščiu, princu, markizu ar žemės savininku. Altuzijus teigia, kad taikai bei ryšiams periferijoje puoselėti bei išlaikyti, regiono išrinktajam privalu  rūpintis provincijos reikalais, gerove bei nariais, puoselėti vietinę teisę bei gyventojų apsaugą, išlaikant reputaciją.

2.2. Urbanizuota (industrinės funkcijos). Anot mokslininko, geriausia, kai miesto atstovas turi garantuotą mandatą ir yra išrinktas konkrečios organizuotos bendruomenės, bet ne visos grupės. Iš dalies tai garantuoja merui pastovumą bei atitinkamos pozicijos atstovavimą, bet tuo pačiu įgalina jį nepaisyti opozicijos bei kitų visuomenės grupių interesų. Miesto atstovą Altuzijus vadina prezidentu ar senato (tarybos) lyderiu – šiuolaikinio miesto mero atitikmuo – gali būti vienas ar keletas asmenų. Jei tai yra keletas asmenų, tarybos lyderių kolegija pasak mokslininko turi pasiskirstyti vaidmenimis sėkmingam paskirties vykdymui.

Miestų varomoji jėga
Miestas gali būti:

2.2.1. Laisvas – nepriklausantis princams, kunigaikščiams ar jokiai kitai valdai.

2.2.2. Provincinis – priklauso teritorijos valdovui.

2.2.3. Mišrus – dalinai priklausantis imperatoriui, dalinai vietos valdovui. Altuzijaus priskirtas Magdeburgas, Goslaras, Kiolnas, Erfurtas.

2.2.4. Metrapolitiškas – mokslininko sulygintas su motina kitų miestų atžvilgiu dėl didelės populiacijos ir gyventojų teritorinės sklaidos. Toliau Altuzijus dėsto viešosios miesto administravimo funkcijas – jos  gali būti politinės ir dvasinės (bažnytinės). Politinės rūpinasi miesto efektyvumu, simbiotinėmis (abipusiai naudingomis) teisėmis, pavadintomis miesto tvarka.

Žmogus mokslininko pavadinamas bendruomenės mikrokosmu, bendruomeniniai ryšiai, pagrįsti kūryba, tvarka bei veikimu yra miestų varomoji jėga. Ir tai vėlgi Altuzijaus skirstoma:

2.2.4.1. Viešas pareigas:

2.2.4.1.1. Politinės apima miesto paskirtingumą, savarankiškumą. Teisėjai, miesto teritorinės bendrijos vadovai, patarėjai, įgaliotiniai, cenzoriai, iždininkai ir pan.

2.2.4.1.2. Bažnytinės prižiūri ir sieja tikėjimo saitais. Iš esmės bažnyčia atlieka tik tik kelias tikrai naudingas funkcijas – mokyklos ir dievobaimingųjų tvarkos palaikymas. Tačiau XVI – XVII a. bažnyčia vis dar tebebuvo labai įtakinga, todėl Altuzijaus aprašytos bažnyčios funkcijos: šventasis garbinimas (dieviškosios maldos), Dievo išmanymas (vienos religijos išmanymas),  bažnyčių steigimas – už tai buvo atsakingi diakonai, mokytojai, pati bažnyčia.

2.2.4.2. Privačias funkcijas (žr. Sekuliari visuomenė) – tai, kas neliečia nei politikos nei bažnyčios. Pagrindinė Altuzijaus mintis kartojasi, tik šiame skyriuje įtvirtinamas bei pakartojamas kiekvienos kolegijos svarbumas ir tarpusavio simbiotiniai ryšiai, t.y., kad kiekvienam ūkininkui reikalingas tiek siuvėjas tiek statybininkas tiek puodžius ir pan., kaip ir kiekvienam iš jų reikalingas ūkininkas. Taip pat pastebima, kad ne kiekviena profesija „duoda“ materealią naudą, pvz.: konsulas (patarėjas). Šiame skyriuje Altuzijus išryškina idėja, kad visuomenė, pasiskirsčiusi darbais ir pozicijomis, yra saugi, sutari tarpusavyje bei laiminga, nes vienas žmogus negalėtų pats sukurti su savimi ir juo labiau palaikyti tokių ryšių. Kiekvienam asmeniui reikalingas saugumo jausmas, kurį užtikrina įstatymai, užimtumas, pinigai (rinka), savo paskirties suvokimas gyvenime. „Politica“ autorius dar prideda priemonės (lotyniškame originalo vertime kalbama apie viešąsias bausmes) – šiais laikais tai nebeaktualu, tačiau anksčiau tai galimai būdavo prevencinė priemonė, užtikrinanti saugumo jausmą. Ir čia gimsta Altuzijaus visuomenės sutarties idėja: anot autoriaus, noras visuomenės harmonijai (sutarimui)  gyvuoti ir vyrauti pasiekiamas kaupiant draugystės, taikos, nešališkumo bei teisingumo ryšius – kitaip tariant, visuomenės ryšiams tampant pilnavertiškais bei brandžiais laiko tėkmėje.

Tironija ir jos suvaržymo priemonės
Greičiausiai turėtų būti priskirta prie įvairiarūšių ir viešų ryšių aukštesniu lygmeniu, tačiau yra laikoma priešprieša pavyzdinėms valdymo formoms ir teisingam administravimui. Tironija nepaiso visuomeninės asociacijos pamatinių ryšių ir vietos savivaldos atstovo išrinkimo prielaidų. Tironu pažeidęs tiek žodį, tiek priesaiką, pažeidžiantis sandraugos susivienijimo principus – gali būti arba monarchas, arba poligarchas, kuris pasididžiavimą ar klastingumą žiauriai sunaikina svarbiausias sandraugos vertybes: taiką, dorybę, tvarką, teisę ir bajoriją (vidurinysis sluoksnis). Tironija gali būti: naikinanti įstatymus arba specialioji tironija (nepaisoma asociacijų). Pirmajai sričiai Altuzijus kaip pavyzdį įvardijo Ispanijos karalių Filipą.

Teoretikas taip pat pasiūlo „vaistų šiai ligai“ – eforai kaip opozicija, vietos asociacijos privalo eforus palaikyti finansiškai, dvasiškai, moraliai. Eforai gali būti visuotiniai ir specialieji (pastarieji bažnytiniai ir sekuliarūs), tačiau esminiai jų skirtumai Altuzijaus neapibrėžti. Taip pat teoretikas pabrėžia, kad visuomeninės asociacijos privalo priešintis tironijai tiek, kiek ji pažeidžia visuomeninę Sandorą. Taigi, kyla prieštaringos mintys – kur ta riba ir kaip priešintis? Altuzijus atsako – pašalinti nuo posto ar net nužudyti. Knygos autorius teigia, jog valdovo neliečiamybė prieštarauja paprasto žmogaus pažeidžiamumui ir tai kelia ryšių disbalansą. Taigi, tironai nėra tinkami valdovai harmoningai visuomenei, todėl pasak autoriaus turėtų būti nuversti.

Toliau autoriaus keliaujama prie aukščiausiųjų (pagrindinių) valdymo tipų :  monarchijos ir poligarchijos. Teigiama, kad monarcho galia aukščiausia, tačiau galima valdyti tiek kolektyviai tiek individualiai (greičiausiai turima omenyje patarėjus arba galios paskirstymą regionalizuojant). Altuzijus teigia, kad net ir monarcho galia turi būti apribota įstatymų. Sulygindamas monarchiją su kūnu, autorius teigia, kad monarchas turi būti galva, asociacijos – kūno dalimis, o santykiai bei ryšiai tarpusavyje – kaip varinėjantis kraujas, kai vyrauja tarpusavyje vyrauja santarvė, kūnas (valstybė) yra sveikas. Taip pat Altuzijus pabrėžia, kad monarchijos ir aristokratijos demokratinis elementas yra asamblėja (eforas).

Apibendrinant būtų galima teigti, kad visuomenės sutartis pasiekiama bei išlaikoma, kai palaikomi simbiotiniai (duodantys naudą abiejoms pusėms) ryšiai tarp skirtingų kolegijų (asociacijų). Pats smulkiausias ryšio vienetas – šeima. Be jo nesivysto jokie kiti ryšiai. Tačiau kai turimas pamatas (šeima), ima kurtis įvairios kolegijos (asociacijos) priklausomai nuo darbo, gyvenamosios vietos, užimamos socialinės padėties ir t.t. Šių ryšių begalė ir jie tarpusavyje tampriai susiję sudaro aukščiausią rangą (lygmenį) – valstybę. Valstybės valdymas gyvybiškai svarbus valstybei (sulygintas su galva), todėl privalo būti aktualus visuomenei. Šio rašto darbo autorės nuomone, Johano Altuzijaus kūrinys „Politica“ yra brandus bei savu laikotarpiu netgi utopiškas kūrinys – kritikuojama bažnyčia, tironija, kitų filosofų mintys. Dėstymas pakankamai nuoseklus, tačiau dėl aprašomojo metodo stiliaus kartais sudėtinga rasti ar susieti tarpusavio ryšius, nėra argumentavimo. Taip pat Altuzijus neišskiria asociacijų rango (kolegija – asociacija – bendruomenė – bendrija), ko pasekoje visos bendrijos atrodo vienodos imties bei svarbos, nors pagal minčių dėstymą galima pastebėti, kad taip nėra.