User:Bukkia/sandbox3

Италиaнският език (italiano или lingua italiana) е основен романски език, говорен от около 63.000.000 души особено в Италия. В Швейцария това е един от четирите официални езици. Това е също официалният език на Сан Марино и Ватикана. Литературният тоскански диалект лежи в основата на стандартния италиански език, откогато правителството на новия щат го избра като единен комуникативен език после обединяването на Италия, и е среден вид между южните итало-далматински диалекти и северните гало-италиански диалекти.

Различно от другите романски езици, разликата между кратките съгласни звуци и дългите на латинския език е останала на италианския език досега. Като на най-голямата част на романските езици, ударението е отличително. Сред романските езици, италиянският е този, който бил останал най-близо до латинския по лексиката, а румънският до латинската падежната система, испанският до латинското глаголно спрежение и сардинският до фонетичната система.

Италианските говорещи го наричат нежно il parlar gentile (любезният език).

Географско разпределение
Италианският език е официален език на Италия и Сан Марино, и един от официалните езици на Швейцария, говорен особено в кантона Тичино и в кантона Граубюнден, зоната, която е наречена италианска Швейцария. Това също е вторият официален език на Ватикана и в няколко места в Истрия в Словения и Хърватия с италианско малцинство. Той се преподава в Монако и Малта, където беше официален език до 1934. Говори се също в Корсика, в Савоя и в Ницца (зони където винаги се говорят италиански диалекти), и в Албания.

Италианският език се говори в бившите италианските колонии в Африка (Либия, Сомалия и Еритрея). Все пак, днес употребата на езика в бившите колонии е намалила. Италианският беше езикът за обучението през колониалното време, но през 1997 г., имаше само едно италианско училище, с 470 студенти.

Италианският език и диалектите се използват много от италианските имигранти и от децата и внуците им в западна Европа (особено в Люксембург, Германия, Обединеното Кралство и Белгия), в САЩ, в Канада, в Австралия, и в латинската Америка (особено в Уругвай, в Бразилия, в Аржентина, и в Венецуела).

В САЩ италианските говорещи се намират особено в четири града: Бостън (7.000), Ню Йорк (140.000), Филаделфия (15.000) и Чикаго (12.000) . В Канада има две големи италиански групи в Монреал (120.000) и Торонто (195.000). Италианският е вторият най-говорен език в Австралия, където 353.605 души, или 1.9% на населението, говорят италиански вкъщи. В 2001 има 130.000 италиански говорещи в Мелбърн, и 90.000 в Сидни.

Гласни звуци
Италианският език има седем гласни звука:, , , , , ,. Двойките - и - не се отличават в правописа и често се смущават, даже и да ги използват много диалекти. Например: "perché" (защото) и "senti"  (чуваш/чуй!), се използват от няколко северни диалекта, и  и  се казват от средните и южни диалекти. Различните употреби посочват произхода на говорещия. Стандартната употреба е тосканската, но, вън от Тоскана, само няколко души вярно изговарят тези гласни, особено актьори и журналисти.

Те са наистина различни звуци: вижте (риболов) и  (праскова), и двамата написани pesca. Подобно и ('бъчва') и  ('удари'), и двамата написани botte, отличават  и.

В гласните съчетания гласните се изговарят отделно. Има дифтонги (напр. uo, iu, ie, ai), но те са составни само от неударено u или i преди или после ударена гласна.

Неударенето u в дифтонги е подобно на аглийската полугласна w, неударенето i е подобно на българска полугласна й. Напр.: buono, ieri.

На италиански има и трифтонги, като "continuiamo" ("продължаваме"). Другите съчетания с три гласни са съчетания с една полугласна ( или ), една гласна, и едно гласно окончание (особено ), като в miei, suoi (те са едносрични думи: първите "i" и "u" са само полугласни), или с две полугласни и една гласна, като група -uia-, или -iuo- в думата aiuola (леха).

Съгласни звуци
Когато има два симбола в същото място на таблицата, дясната буква е беззвучният звук и лявата буква е звучният звук.

Звукът е подлежен на асимилация когато е преди една съгласна, например, когато е преди веларен звук ( или ), се изговаря. Италианските експлозивни не са придихателни.

Италианският език има удвоени, или двоени, съгласни, които се отличават от съгласната дължина. Дължината е отличителна за всички съгласни с исклучение на, , , , които са винаги удвоени, и , което никога не може да е удвоено. Удвоените експлозивни, африкати се изговарят като удължени закривания. Удвоените фрикативни, носови и се изговарят като удължени неексплозивни. Изговорът на буквата r е на стандартен италиански, като българско [р]. Има също невибриращо, като английски r, но може само да е диалектален звук. Името му на италиански е erre moscia.

Италианските фонетични правила обикновено не позволявам на имената и на глаголите да окончат със съгласен, и чуждите думи могат да получат окончаваща гласна в повече.