User:CrnaGora/Montenegrin Books

Uvod
Običaji arbanaški našijema ljuđima, nijesu poznati, koji su malo dalje od nji; stoga se čini jednijema da su oni surovi i divji, više od drugije naroda, a mene se ne čini da je tako. Ali ja se neću upuštat da govorim o njinoj starini, jer tome je daleko kraj.To te bit' opisali stari Grci i Rimjani, jer je arbanaški početak tamo neđe bio; a ja da i' pomenem štogoj malo od sadašnjega običaja, koji se mene dopada, ka od prostoga, nenaučenoga i besudnoga naroda, da je bolji i bolje održa svoje, no drugi narodi koji su takvo vaspitanje imali i ovoliko vjekova tuđi carevi i osvajači svijeta među njima pijavice metali, da i' običaje promijene, i da i' raspašu i po svome kalapu udese, ka druge narode koji se na'ode u svjetsku istoriju, te su se kalapili i promjenjivali sebe i sve svoje. No. Aobanas. pri svemu napadu sila, ostade pri svome nepromjenljiv, ni raspasan, no mu, jeno, stari jezik i puška s kojijema se rodio. Ovo daje mislima da jest nešto u ta' narod bolje i postojanije od drugoga, koji se ne dade promijenit' onoliko vjekova onolikijem silama i promjenama. Ali ja, ka što reko', neću, i ne mogu, staru brazdu dražit'; no da i se primaknem pragu sadašnjega običaja koji je mali odlomak, može bit, od nji'noga staroga običaja; pa ako je i mali ovi nji'n običaj, o kojemu ću ja reć', neka posluži primjeru nji'noga višega običaja.

Pobratimstvo i prijateljstvo
Daklen, ja ću sad počet' o nji'nome pobratinskome običaju. Kad se pobratime, oni govore da je pobratim bliže svojta nego brat, jer brat je po ocu i majci, a pobratim je po Bogu brat; a pošto je Bog nad svijem, što je Boga bliže, to je čoeka bliže. I oni po tome: ako mu, slučajno, ubije ko brata i pobratima, on treba da osveti pobratima pa tek poslije brata; ako se potrefi, i drugi, i treći, ili koliko braće da pogine od krvnika pobratimova, nijednoga ne treba svetit', dok se pobratim [ne] osveti; onadar ima pravo da bije druge za poginulu braću.

Tako isto, i prijatelja mu valja svetit ka pobratima, ali ne samo onoga prijatelja kojega drugi ljuđi drže za prijatelja, no tu je prijatelj, s jednom riječju c kojom će mu ime pomenut, a to jevo kako. Obično se biju i grabe ljuđi u Tursko, kako ko može: jači nejačega ka đe nema stra'a od suda. Pa kad ide jedan ali višina kudijen se boje, oni imenuju jednoga čoeka kojemu su ime čuli da je dobar; pa ako i' se ko u put učini, oni reku: „Idemo u ruke" ovoga ili onoga, kojemu ime pomenu. Onadar ne smije nitko ubit, ni uzet' što imaju, no s onijem imenom idu kud 'ote. Slučajno, takvijema ako se što zlo dogodi, zločinci moraju od onoga što mu je ime pomenuto i njegova bracva ginut; doklen ga ne osvete, puška se ne ostavja, po za koliko će goj jedni od drugija ginut.

A to se na dosta mjesta u Arbaniju dešavalo da se produži na stotine godina osveta, da ubijaju jedan drugoga za osvetu redom, zašto ima ljuđi koji 'oće da ubije više no jednoga za jednoga svoga brata, ali još više za pobratima ali prijatelja ime-pomenutoga. Među njima ima familija u koju je manjkala muška linija prijed no se osvetila. Onadar ra sveti i bije za njega prijatelj ili pobratim; to je njegov amanet. Ako nema prijatelja ili pobratima, onadar se žene svećaju, udovice i samo'ranice, plaćaju parom i čim imaju, te ubiju krvnike, koji nijesu platili od muškije', dok su živjeli. Tako žene do najpotlašnjega groša daju tek dako se čast osvetom popravi, jer se viša žalost podnosi i trpi za ono što nije osvećeno, no za ono što mu ostaje pusto ognjište, te mu ne ostaje nitko od njegova traga. Ova, u veliko cijenjena, osveta i prijateljstva bili su pratilac i čuvar mnogije' života u arnaucku besudnu zemlju, jer turski sud nije bio prijatelj tome narodu, no su prosprste nji'na međusobna zločinstva gledali i dosta propuštavali i potpirivali da i' je više, a ne da i' preteku i umale. Kao sudije, istina, nijesu i' mogli sudit' po šerjatu, niti je ta' narod ktio sud carski slušat'. Paše turske nijesu radili ovakvi da se mlože, no ona druga vrsta koja zlo u zemju širi. A to su paše zbog dva uzroka činjeli: jedno, radi toga dako umore Arbanasi sami sebe međusobnjom svađom, s tijem da oslabe sebe; pa kad i' se dosadi to samovoljno zlo, onadar da panu u ruke suda pregnutijem vratom i bače oruže. Jedan dio paša turskije' sa ovijem je mamio cara da se ne može posudit' Arbanija, dok samu sebe ne umori da iznemogne. A i drugi je interez pašama u besudnost i svađu arbanašku bio: da više globe uzimaju, pa i ako ne mogu svuj globu uzet' đe je svađa a na dosta mjesta i mogu koji je za to više ponešen, jer u toliku prostoriju ima dosta nejačija kuća i sela i plemena, pa nejači sud želi i globu daje tek dako bidne manje bjen. No ja da zborim o nji'nome običaju, a ne o sudu turskome!

Gostoprimstvo
Prijed sam pomenuo o nji'nome pobratinstvu i prijateljskoj osveti, a sad da i' gostoprimstvo vidimo, koje Arbanasi u veliko paze.

Ako mu kuću razmineš i od troška ga štediš, uvrijedio si ga. Ako mu u kuću dođeš, čast si mu prinio, koji si njegovo ime i njegovu kuću između drugije uočio: pa ako je kuća siromašna te nema u nju što za musafira, on će tražit' čega nema, pa neće pitat' pošto je oka onome što kupuje, samo 'oće da ga ima za gosta, smatrajući se srećan što ga naša u takvu priliku, đe mu se obraza tiče. Oni nemadu običaja da reku onome koji mu kući ide: „Ne mož' u moju kuću konačit", jer nemam 'ljeba da ti dam", no mu je kuća otvorena pa bilo il ne bilo što za goste, Poslije ću pomenut' onoga što nije moga 'ljeba za goste nabavit; no sad za ovo da produžim, zašto u mloge narode koji dođe na konak ne brane mu kuću svoju, pa najsiromašnija bila.

Ka ona arbanaška, tako i u bogataša ima dosta svijeta koji otvore odžak putnicima i nevoljnicima, gostima i prijateljima. Svako može naj 'ljeba bez plaće; no u Arnaute i u Rumeliju još više se staraju za gostoprimstvo, i drukčije no drugi, a to jevo kako. Nji'na plemena koja su nemašnija i siromašnije žive te nemaju dosta bogatije' odžaka koji mogu primat' sve putnike, smatraju i' za svoje goste i musafire doklen goj putuju preko nji'ne zemje i prođu na udut drugije' đe treba da se drugi stara o njima. Daklen, oni starajući se za svoje goste kako i' neće nikome manjkat' kuća pokrivena i u nju 'ljeba i vode, doklen se nji'nijem udutom ide ka što reko', đe nema pojedinije' da to mogu ispunjat, onadar se kupe sela ili varoši, pa svi zajedno grade takve kuće đe vide da je najljepše mjesto za dolazeće musafire. Ova se kuća zove odaja musafirska u koju su kamare za čeljad i štale za konje i drugu životinju koja će vazda tuna imat' i sijena i zobi, a čeljad 'ljeba i vode i ognja.

A opština, koja je to uredila, na red svaka se kuća promjenjuje te nadgleda u muzafirske odaje, da ne bi što kome manjkalo troška. Tu slobodno svaki ide ka u svoju kuću; prtljag s konja, ako ra ima, ostavi đe mu je mjesto; konja uvede u štalu na jasli, u koje ako nema sijena, ide na stog koji je blizu kuće i metne konju u jasli, a on izlježe na odaju i traži nared od kafe, te sam vark i pije kafu, jer u dan može se potrefit' koji bi rano doša da mu nema ko drugi poslužit'. Jer samo po noći ne smije manjkat' oni što služi, te stoga se rugaju kojega vide e sam sebe i svoga konja ne umije polužit' i namjestit', dok mu sluga dođe. Za takvoga govore, kad ga gledaju: „Ovi je od nekud đe nema musafira ni odžaka". A kad vide da se s tijem umije poslužit' i uzima ka od svoga, ne poznaje mu se e nije tu nikad dolazio; kojega tako gledaju sa zadovoljstvom oni što su kuću gradili, kako ozbiljno i svojski uzima i služi se od nji'noga, kao da je sve njegovo, takvoga te dozvat k sebe da ga časte u svoje kuće i familije. Ako bi se koji potrefio nevješt takvijema odžacima da pita: „Mogu li konačit' ovđen?" uvrijedio i' je, i rej te mu: „Sikter! neka te đavo nosi! Ne mož' naš musafir bit', pošto nijesi čuo za naš odžak, no misliš da je iaša kuća zatvorena musafiru".

Ovako će se uvrijeđen naj pojedini ili opština, koji su odžak otvorili, pa mu ga oni s pitanjem ponižaje: trebao je znat za njegov odžak da je otvoren ko ga uoči, jer se pasja kuća musafiru zatvara, a ljucka, kuća i junačke prsi svakome su otvorena ko k njima ide; pa ko to ne zna, no pita, tome nije preša otvarat' jedno ni drugo. Oni malo lijepo i dobro odviše pofaljuju, a malo nevaljalo surgunišu, mimo drugoga naroda.

Tako se fale i natiječu za gostoprimstvo, ne samo ko više ima i više daje, no koji ga ljepše umije dat pa i manje ako je. Oni koj ga gajretom i veselijem srcem daje od njega svako veseo i ugošćen ide; a onome što i je natmuren i neveseo više naio i napio, govore mu: „Dobro ne najeden napi, da bjesmo volovi; ali pošto bjesmo ljuđi, nemaše da ni da onoga pića kojijem se ljuđi napijaju". I zaista je Arbanasa lako dočekati' i gostit, što ćeš mu goj dat', teke mu ga umiješa zdobrom voljom. Zato se oni ne stide, koji su siromašni, od onije što su bogati te imaju i daju musafirima više no oni koji malo imaju, no i' govore: „Ako imaš više da daješ prijatelju, a ono nemaš više srca ni obraza za prijatelja no ja; moja je kuća otvorena. a česa nemam. prijatelj mi neće ma'anu naj; moj prijatelj znat da ja za njega ne bi' život zaštedio, a ne imaće. I, ka što je prijed rečeno, za musafire najviša mu je svetkovina trošit, a najviša rana i bol srca, ako kema čim prijatelja dočekat.

Evo jedan primjer od takvije' nji'nije' bolova da kažem.

U doba vezira Bušatlije, bio jedan Arbanas, 'ajduk iz 'Ota, činio zla svakojakva na džadu koja je od Skadra preko Rapše odila. Vezir je dao veliko blago ko će toga zlikovca uvatit. I tako, u neko doba i ufate ga i povedu veziru koji ga pita: „Zašto si ona zla činio?" Arbanas je reka: „Milo mi je bilo". Vezir: „Ja te sudim na smrt!" Arbanas: „Pa ela!" i okrenu k označenom mjestu, a dželat je za njim 'odio sabjom u ruke da ga posiječe. Kad dođeš blizu označenoga mjesta đe će ga posjeć', vezir reče: „Vrni se, Arbanase, da te još nešto pitam". On se vrnu. Vezir, i koji su tu bili i gledali ga kako svezaiije' ruku ozbiljno ide k veziru i dželatu, kao da se to njega ne tiče, no kao da za drugi posa ide, kako stade pred njim," reče mu. „Za sva zla koja si činio, junački si mi kaza što sam te pita, pa te pitam i sad da mi pravo kažeš što ću te pitat". Arbanas: ,Da čujem koje će pitanje bit Vezir: „Ti si mnoga zla činio, koja nijesi moga na dosta mjesta izvršit' bez velike tvoje muke; pa jesi li bio kad na ovakvu muku, ka što si danas?" Arbanas reče: „Jesam dvaš na višu no danas". Vezir: „Koja to muka može bit vita od ove? a eto, viđi za tobom dželat koji će ti sad glavu posjeć'! No razmisli dobro, može li što gore od toga 6it pa kaži pravo, ne osramoti sebe lažom među ovoliko ljuđi koji te gledamo. Arbanas okrenu glavu preko svoga ramena, pogleda u dželata koji ozad, užnjega, stajaše sabjom u ruke, a ne miče oči s vezira, no pazi na prvi mig oka vezirova da se ne opozni zapovijed izvršit, no jedanak da tresne iza vrata. Arbanas, poslije malo gledanja u dželata, polako ma'nu glavom i uzdiže' vjeđama, dade znak te se svi gledaoci moga'u sjetit' da bi molio vezira da ga drugi posiječe, a ne oni Ciganin iskesenije' i stištenije' zuba, na koje škrbiće kao ijedak, da olakša veziru, a diga sabju više Arbanasa ponosito, čas prijed da vidi vezir kako će ga zadovoljit' jednijem udarcem. Arbanas, ne uzdajući se u vezira, ne izgovori svoju misa za promjenu Ciganina, pa okrenu glavu k veziru, koji mu poftori pitanje, govoreći mu: „Kažuj junački, jesi li bio kad na ovakvu muku?" Arbanas: „Kaza sam ti prijed da jesam dvaš". Vezir: „A koje su to muke na tebe bile više od ove?" Arbanas reče: „Dva put su mi prijatelji došli u kuću, kad nijesam 'ljeba ima da i' dam, no su mi bez večere konačili; to je oboje bilo teže za mene od današnjega, jer će ovo današnje proj, a ono neće nikad". Govoreći ovo, strese se vas, pocrvenješe mu i uši od nekakvoga' ctpa'a i srama; uzdišući, koletnu ramenima i cijelijem tijelom, toboš dako, kami, sakrije svoju slabost koja ga bješe najačala, koja mu se poznaje pred vezirom i svijema, koji te reć' da se prepa od ciganske sabje. Ali gledaoci nijesu mu našli ma'anu no, gledajući ga kako su mu i sad prijatelji bez večere teži od pogibije, pa se svi u neku promjenu nađoše. To je i vezira potreslo, te ga pušti da ide zdravo na svoju kuću, u svoje pleme 'Ote.

Smrt pored pune puške
Ali ovi Arbanas, iako se pokaza slobodan pod sabjom na smrt, ma nije pjeva kad je na dželata 'odio, ka jedni Arbanasi koje je vezir fata i pod sabju dželata meta. Istina, nije ovi ubio koga," kad su ga ufatili da ima čemu pjevat', no su mu pune puške uzeli, kad su ga ufatili. A to je velika ma'ana, ako mu se nađe puna puška, pa ako je nasred njega ubjen, treba mu, umirući, pucat" da mu ju ispražnjenu krvnici nađu. Kad na njega mrtvoga, ali od rana iznemogla, dođu, i njegov krvnik se diči, kad mu punu pušku ne uzme, jer to mu s'jedoči da je junaka ubio kojemu iz mrtve ruke puška puče, a nije ubio slabicu nevljalu kojega je lasno ubit'. No, rečeni 'Ot, iako je junak bio i mloge ubio, ne ubi vezirove ljuđe, kad ga ufatiše, da ima čemu pjevat" na skadarski grad kad je na dželata izlazio, ka što su jedni ubili i poslije na muke umrli. Nekijema ću od tije' poslije ime pomenut', kad do nji' dođe riječ, jer je takve prilike koji je Arbanas na džengele ili dželata iz glasa pjevajući 'odio, dok mu je glava pala pod sabjom, takvoga je narod arbanaški u svoje narodnje pjesme opjeva, s kojijema se diči arbanaško ime, a ne samo njegova kuća i njegovo bracvo i blizika, no cijelo pleme arbanaško, a najviše njegovi prijatelji i pobratimi; jer neki mlogo pobratima i drugije' prijatelja ima, ka što se razumije, koji je bolji, više ji' ima. A već kad o njemu pjesme narodnje zapjevaju, onadar se želi njegov prijatelj nazvat' i njemu se primać', ako i ničim više a - no će reć': „Izjeli smo 'ljeb i so zajedno", ma na čiju trpezu bilo. I s toliko mu se može nekom blizikom nazvat', ako nije ima sreće da učini šnjim više poznanstvo i prijateljstvo, kako bi se boljemu čim gođ približio. Jer, kao što prijed reko', Arbanasi i malo lijepo i dobro mlogo falom uzdižu, a malo ružno mlogo ponižaju i kastigaju, dajući o tome ovakva pravila svojijem mislima: „Kad je počeo putem maloga nevaljanstva, on će i do veljega stić'; a koji počne mala dobra činjet', tan će i viša, koliko mogne njegova duša i blagorodno srce; nete ostat' dužni u koliko mogu, a što se ne može, ni Bogu nije dužan".

Već smo viđeli, Arbanas koji umre slobodno junački pjevajući, on s tijem zasluži te ga opjevaju u pjesme na stotine nji'nije' načina: predstavjaju u pjesme što je činio i govorio, kako pjesmom pozdravja majku i oca, braću i sestre, preporučuje da ga ne plaču, kad je svijetla obraza junački umro i nije se umirući .osramotio, i da se oni plačući ne osramote; a pobratime i prijatelje pjesmom pozdravja, kako i' nije za sobom zlo ime ostavio, i kako i' ostavja svoje oruže na amanet, preporučujući da čuvaju rz i da i oni umru junački, kad i' vakat dozove da se sjete njega, i kao njegovi da ga u grob ne osramote. I svakojakvijema ga pjesmama nakite, kako ga ne biše sad majka i otac promijenili za pjesme da sin dođe, a pjesme u narod da nestanu. Tako je arbanaški narod ponešen za pjesme i spomen s kojijem i' se u pjesme spjeva. A već kojega vezir ili drugi sud turski ufati i na džengele ali dželata dušu izvadi, ka, Ded-Šabanu, Ređ-Mehmedu, i Dre-Petru i Drekal-Tomi, i drugijema Šaljanima koji se ne daše ufatit' Turcima ni postidiše svoje oruže da ga dadnu na sucko tursko iskanje, puške neisturene, a noževe neistrgnute, govoreći: „Šalja ne daje oruže bez glave, ni glave bez oruža..." I tako daše glave i oruže zajedno Turcima u ruke, pošto svoju vrelu krv, s turskom pomiješanu, prosuše, ka što i' arbanaške narodnje pjesme nabrajaju i obožavaju i, kao da svako arbanaško ognjište ižnji' sunce grije ne biše više mogli obožavat' one koji ovako čine. I to ne da i' jedni, koji su pametni ali godinama stariji, to više cijene; no staro i mlado, sve kipi, veselo o tome priča i pjeva, ne to ka drugi narodi na skupštine i na svetkovine, no se na svaku stranu može čut' đe pjeva.

Pastiri
Arbanas, ako putem ide, ali u baštinu radi, ali stoku čuva, dijete koje za bravima može izljeć'; kvrči ne patiše, pojući ide, a za njim njegov mal, pet ili deset" koza ali ovaca. Kad ga vidiš gola i bosa, pometena, a, može bit', i gladna, u one dronjave zakrpljene 'aljinice, pros koje mu se na više mjesta vidi ispucalo od studa ali od sunca tijelo kao pepeljava čapra koja je malo manje malo više crna - koliko i' goj ovakvije' pastirčadi sreteš, sve mu njegovo divje izgleda. Na dosta mjesta takvoga đe sreteš, daje ti se očima da ga pozadugo gledaš i pomisliš što si još vidio da priliče njemu - nešto između čeljadeta i đavola kojega, po čujanju, poznaješ kako su ti ga pričom prestavjali oni koji pričaju o đavolu. Panuće ti na'm za njega, kad vidiš ovoga. Još ti s ovijem s'jedoči da je đavolu blizika što je žestok jorgan" i ponosit; kad ide ili stoji, sve mu čvrsto izgleda. Da mu dobar dan ali jutro nazoveš, ali ga što pitaš, na sve ti s nekijem ponosom odgovara. Osobito ako poznaje da ga ostro pitaš, on ti još ostrije odgovara; ako ti okreneš malo umiljatije šnjim, začudićeš se toj promjeni, kako mu sinu uljudnog iz onoga namrgođenoga lica, te mu se na obraz čita ljubav koju mu duša ljubi da se šnjim lijepo govori. Tek sad mož' poznat' da nije u njega ona slika đavola, kojom se prijed prestavjaše, u kojemu dosta umložava'u onoj sliki njegovo sve siromaško, a najviše one prsle divje arbanaške 'aljine ružne, i pod njima ono ružno, đavolski okretno tijelo, preko kojega se stoga, neki uzicom, a neki remnikom, mjesto pasa, za kojijem je zadio na goli trbu' malu pušku i drvenu" arbiju pokraj nje, na koje mu desna ruka stoji, ne to radi [toga], e se što boji da je na „gotov si," no i bez potrebe na nju ruku drži. Ali to mu i za nuždu služi, da mu je naučena ruka držat' pušku za kundak, da se ne odocni, kad bi mu 'tanje došlo. Ti bi osjeća žalost prema njegove siromaštine, no opet moš' viđet kako se on sam sebe dopada da se s carom ne bi promijenio, ni mu se s puta uklonio da ga srete. Ti ga zaludu gledaš i po svačamu poznaješ koliko od siromaštine pati, a na njegovo ponašanje ni traga od toga nema, no je od svašta zadovoljan, ka što prijed reko', i još ti pos'jedoči svoje zadovoljstvo, kad se šnjim razdvojiš I on krene, a za njim one deset koza ili ovaca, a on metne, po običaju prst u u'o jedno, pa zapoje iz glasa, veseo, ništa manje no njegov porednik koji čuva po pet stotina ovaca, obučen u najljepše 'aljine i oruže arbanaško, svo u srebro okovano; a ima ga i pozlaćenoga da ga po svemu njegovu mo'š poznat' kao među Arbanasima da ima čim bit' zadovoljan, i od sebe i od svoga mala; jer neki dio arbanaškije' pastira ne bi ružno bilo viđet' u Beč ali Pariz.

Ali naš prijed rečeni golo ispucale kože, gledajući š-njegovom družinom ovakve, ni na čem nji'no ne zavidi, niti ga drugo smeta, e nema i ne može ka on, samo ako nije za pušku od njega grđi, govoreći da je lasno drugo imaće steć' i rasteć', no je muka steć' ono to se oružem obrazu teče, a to puškom dobit' i neumrli spomen zaslužit', koji se ne može nikad rasteć'.

Junačka siromaština
S ovoga Arbanasi lasno siromaštinu podnose, bolje od drugoga. On kad se ne može bogatstvom drugome ravnjat', on gleda oružem da iza njega ne stane, pa je drugo sve nadoknađeno. Ako nije on, ni njegov fis, grđi od drugoga da ga nitko prekorit s tijem ne može, drugu siromaštinu svaku lasno podnosi i trpi Arbanas, više no drugi, osobito koji žive u velike tvrđe i kršnate saprtije, počinjući od Zete i Skadra do Dečana i Peći i Đakovice, oko Prokletija kudijen i je naseljiva Sveti Klimenta, krio ji' od Turaka poslije Kastriotove smrti, da je tugaljivo očima gledat' kako i kudijen su naseljeni i na čam ta' narod išvi, što je ona riječ, na ništa bez ništa. Kad mu se ka kući strmenitijem putem ide, rizik je, ako se ne čuva, da se satre. A kad mu u siromašku kuću ulježeš, u koju sve žalosno vidiš, ali ju domaćin i njegova familija obogate dobrom voljom arbanaškoga gostoprimstva, u koje zaboraviš onu pokislu volju s kojom si na ulazak opazio oskudicu siromašnoga doma, u kojega ti se za čas obrete neka bogata kuća, puna veselja i neke miline Bogom blagosovjene, s kojom je svako čeljade opiveno i oveselilo se gostima. Svako se stara da se pokaže uljudno prema gostima. Neko prima puške a neko struke, neko namijesće one žalosne stolice i neke trupice. Ako je nji manjkalo, te je više gosti no stolica, onadar traži kamenja da svaki gost može sjest' tako; aljetno što su imali, metnuli su na stolice i na kamenje. Ako je manjkalo 'aljina, onadar su donijeli trave; ako nema trave no je sve krš, onadar donesu lista, tek valja svakojemu gostu iamečit đe će sjest'. Sve se u kuću veselo okreće. Mala đeca koja ne mogu ničim poslužit', zdraka i' se veselja čita na lice; sve razgledaju po gostima: kakav je koji, i kakvo je kojemu oruže i ođelo. A sve očekuju koji će gost prvi koje dijete zvat k sebe da ga zagrli i poljubi u ruku. Ovadar postane ćetinjsko veselje i pograbe se, koje će kojega gosta bit', govoreći: „Ja sam ovogov", a drugo: „onogov". Svako je izabralo po jednoga gosta za sebe, dajući znak jedno drugome, bez da izgovara riječ, koje je boljega i ljepšega gosta izabralo, pa te poslije izljeć' pred kućom, zbog [toga] da ne dosade gostima, a drugo zbog toga da se slobodno mogu riječima pogonit' oko gosti': či' je bolji, i čije je oruže i ođelo bolje. Tu se otvori davija između đece, a može do boja se doj; a kad bi boja bilo, umire i' majka i otac, govoreći da su dobri gosti jedni i drugi, i da je sramota za nji ako čuju gosti za nji'nu svađu. Onadar sva đeca postiđena umuknu da i' gosti ne čuju za nji'nu ma'anu, a oni se već smijeju: sve i' je domaćin kaza o nji'noj svađi, kakvi su udarci bili i riječi ružne jedan drugome govorili u koje i gostu koju prislone u onu bunu, i reče mu ono što je bratu u ijed reka. Onadar dozovu đecu k sebe, pa i' još grđe zavade gosti; bajagli, i oni se počnu prepirat': koji je bolji i ljepši, i čija puška ili nož bolji. Onadar đeca svaki svome gostu u pomoć. Sad se otvori pravi teatar od smiješne vike kako su đeca jedno drugome krvnički kidisala da brani svaki svojega gosta. Kad mu se reče rđava riječ, koja mu gostu obraz trunji, i kad ta ufate da mu se ne daju bit' s onijem koji njegova gosta ruži, on se trže iz glasa lelečući i plačući, da ra nitko ućešit' ne može, doklen ga njegov gost uzme u zagrljaj i reče mu: „Ne plači ti, bolji sam ja od njega! Ja sam ubid čoeka, a on nije; pa i ako je on ljepši i viši od mene, bada sam ja za pušku od njega." Ovadar se umiri dijete zadovoljno i pobjedonosno; a ima đece koja nege pristat', dok isti protivnik ne pristane i reče: „Istina je, bolji je za pušku no ja." Ovakvo priznanje izvida svaku štetu prinesenu časti.

Ovo za đecu reko' sgoga što bi čudo bilo da nji'ni roditelji imaju toliko bistre sebičnosti i osjećaja za ono što se časti tiče, a osobito što žive u neke saprte pustinje, đe bi pomislio da ne viđaju čeljadi, niti se imaju od koga naučit, zlu ni dobru, a ne onolikoj 'itrini koja je puna časti i poštenja, da je dosta čuda u onakvu školu s onijem vaspitanjem da su s onoliko srca i duše. A da imaju vaspitanje i živjenje ka drugi sretnji narodi, što bi se učinjelo od ovoga naroda koji niti se sam može pomoć', niti ga drugi pomagaju da se ne može drukče sudit' o njima, do sami Boži blagosov da i' drži u krepost, te onakve muke podnose, sretnji i veseli, ka da i' ništa ne smeta nikavo zlo, no kako se kolijevke otrese, trči za nekakvom slavom i spomenom, a drugo sve mu je sitno?

Kratka ocjena
Ali ja sam malo od nji'noga običaja o'đe pomenuo samo toliko radi primjera, jer mi je čudnovato u onakvu oskudicu i onakvu školu ovakvi narod da biva, koje bi' ja drukče i duže kaza, da sam pismen. Ali ja s ovoliko da opomenem, ako bi poslužilo ovo onoga Srbina koji se bi želio šnjima poznat ili u prilog srpstva o njima misli vodit'. Ali ja ću sad opet na prvo doć a ovo neka za poslije ostane.

Viđeli smo koliko ta' narod sve trpi, a poštenje želi, koliko njegova umna sila doseže. Poštuje pobratimstvo, prijateljstvo, gostoprimstvo i drugo sitno i krupnije; što je bliže Boga i poštenja, sve potanko umiju podijelit' i cijenu mu dat. Istina je da su odviše veseli s malijem lijepijem, a odviše neveseli s malijem ružnijem; ali ja mislim da je to stoga što su odviše lakomi na dobro i lijepo. A ima ljuđi koji govore da je to sve nji'na neka fantazija, ka i što može bit' jest, ka što mlogi narodi i pojedini ljuđi sami sebe fantazijom čine zadovaljnijema. No, fantazija arbanaška nije su'oparna, no i' služi njinome prostome i besudnome narodu i svačemu nji'nome ka naj gvrđi zakon izobraženoj državi, te i' je obogatilo karakter i namamilo i' na poštenje, za koje su kadri žrtvovat' sebe i svoje, više od drugoga naroda kojemu je nauka i položaj nji'nome ravan. A što ne umiju, to i' je vaspitanje okljastilo, u koje i' pomagaju sile koje su oko nji', te radi svoje paklene sebičnosti među njima siju sjeme, koje bi davno rodilo i požnjelo se, po želji silnije' grabadžija, koji su mloge narode požnjeli i prekalapili po svome ćefu. Tako i Arbanase biše, da su oni drugi narod koji se da kalapit'. Ali da ja ne vozim mojijem veslom preko debele pučine, no da pješki na opanke čepuham preko uske i kratke arbanaške poljane za nji'nijem, ako i prostijem, junačkijem običajem, kojemu bi se čudila svaka poštena pravetna duša, od kud ji' dođe u njinu divju i besudnu zemju i pamet, da onoliko pitomoga osjećaja u svoju dušu tople na silu silni je' otimača, koji ne mogaše ugasit iskru čestitije' misli iz nji'nije grudi, koja je u nji'nu dušu usađena bez nikakve pomoći, kojom se duša i razum i poštenje ljucko pomaga, tek samo i' je došlo i donijelo i' neko Bože priviđenje u misli da su lakomi i sebični na poštenje koliko umiju, a više ne mogu, te ga tako žele i život za njega ne žale.

Narodne pjesme
Ali od svije' nji'nije' običaja, od kojije' sam mali dio pomenuo, a višin ne pomenuo, što i' najstrožije u zapt nji'noga zakona drži i šnjima upravja i uči da se lijepome bliže a ružnome dalje, - to su nji'ne narodnje pjesme, koje i' krunišu smrt i život. Koji zasluži da ga narodnje pjesme osramote, tan među njima nema bijeloga dana, on ni njegov trag no se mrskata i na onoga koji bi se oženio od njega ili druto prijateljstvo šnjim ima. A koji zasluži da se opjeva u junačke pjesme, kao prijed rečeni, o kojijema se opjeva na skupštine i bez skupština, a pastirče u goru o njima pjeva, takve oni poštuju i, upravo, svetkuju, i traže da se od takvoga krvi žene, pa da će, i preko devete odive, štono vele, bit'. Tako, i cijelo pleme od takvoga dobije neku važnost, te se diči muško i žensko, da je svako prijateljstvo i pobratimstvo milije šnjegovijem plemenom imat' no s drugijema plemenima, pa i ako drugo pleme nije gore bilo do njegova vremena i mejdana, kojega je dobo i pjesme zaslužio. S jednom riječi, u nji' je vaskrsenje ili pomračenje u narodnje pjesme, jer se druga šteta časti bi mogla popravit' da se ne boluje od nje vazda, no se može ružno preteć' i lijepijem oprat'. A pjesme, pošto ojdu po narodu, one se ne pretekoše, ni opraše, no ostade zubja pomrčine na njega i njegov fis, to jest trag.

Pod ovijem bičem strogosti je stegnuta čast arbanaška, koja ga brani od ukora da mu ne ostane i na odivu od odive, da mu i razminuju prosci, jer oni mlogo cijene da se od dobroga fisa-soja žene. Mlogi će prosac, kad prosi đevojku, ako bi mu reka đevojački otac ali brat: „Naša đevojka nije dobra za tvoga sina ili brata ili tvoju kuću, pa sam ti ju radiji ne dat' no se poslije preobražat' od prijatelja", ovakvome prvo reć': „Ima li oči? Ako je tvoja, a ima oči, ne tražim joj drugo. I sakata ako je; radiji sam tvoju kljastu, no drugu zlatoruku".

Arbanas govori: „Uzmi ženu od fisa-soja; nećeš se kajat', kakva je goj, kad je od fisa, kad ti prijatelj u kuću dođe, reći će dobru riječ, ali da će ti rodit' dobro dijete! Po njinski se ova riječ govori: ja fjal-ja djal! (Naški: al' riječ, al sina!) Oni lakome dobrijema ili lijepijema ženama ka itko, ali prijatelju još više, i mlogi će bolju rad' prijatelja zaminut' a grđu uzet'. Među njima ima junaka ženskije' ka u starije' Grka i Rimjana koje spomena zaslužuju, od kojije' ću pomenut' na svoje mjesto, ako ću i malo; ali ću sad malo o muškijema, pa ću o ženskijema.

U doba vezira skadarskoga Bušatlije, kad se caru turskom bio odmetnuo i Skanderija iscijepala se netko na vezirovu, a netko na carovu stranu (koja pade), - i posječe vezir glavare svije' plemena arbanaškije' koji su s carom protiv njega bili. Pošto su od svije' plemena posječeni koliko je vezir ktio, posla je i za šaljske glavare da mu na Skadar dođu. Oni su morali doć', ka što su od drutije' plemena glavari došli i poginuli, jer koji ne bi došli, zato bi sve pleme poginulo, a glavarska pogibija mogla je plemensku pogibiju zamijenit'. Stoga se glavarima smatrala neha čast, koji junačkije smije za narod poginut', govoreći: „Da smo dobili, mene bi starešinstvo dopalo, pa neka je i starešinstvo izguba moje, pošto ne može bit' da se ne gine, mi ali narod". I šaljski glavari ne biše zadovoljni da i' zafali i blagodari narod, ka drugijema, no zatražiše i nađoše više. I kad dođoše is - Šalje na jednu livadu blizu Skadra, tu sjedoše da počinu i da se razgovore potolnji put svojega života, pred sama vrata svoje smrti, pa još koje smrti? one koja je za nji' sramotna, jer 'ote Turci, koji stražu na vrata skadarskoga grada čuvaju, da i' na ulazak uzmu oruže i da i' povežu, pa onadar pred vezirom da i' dželat siječe. A znajući Arbanas koji živ pušti oruže da mu se uzme, kako se u narod o njemu misli i pjeva, oni su ovo iznemoglijem glasom govorili, a ne da mogu toboš što izjest' ali popit' čim da se pokrijepe, od puta i od crpa'a umoreni. Koliko su tu sjeđeli i sami sebe mislima morili, razgađući o svojoj smrti i sramoti govoreći: „I jedan Šaljanin da se pušti Turcima da ga vežu i svezana sijeku, cijelo se pleme Šaljsko bi od toga preobrazilo; a ne da poginemo tako sramotno osamnajest Šaljana, koji imamo puške i noževe, a kulete pune fišeka!" U ovi govor osjetiše u sami sebe neku krepost, s novijem životom i snagom pade šnji' ona pomrčina koja i' dušu pritiskivaše: počeše jedan drugoga gledat' novijem pogledom. Neću tu nji'nu promjenu opišivat', ka što bi ju opisa oni pismenin koji umije opišivat' o takvijema, a ja tek malo da kažem, a ne svu nji'nu krepost i promjenu, koja i' je jedna iza druge došla u oni tren strašnoga za nji' suda, kako su i' se lica oveselila i kako su zapjevali i jedan drugoga ljubili. To i drugo takvo, što se o njima priča i pjeva, sve ću ja preskočit, samo ću kazat' ovoliko: oni se najedoše i napiše, teke u druge misli zaplivaše da znaju na što su. Pošto se trpeza, to jest ono na trpezi svršilo, onadar ponarediše oruže, puške novijem prašnikom potprašiše a noževe priostriše. Već su ni kazali da i' je bilo osamnas Šaljana. Među njima bio je jedan mla dić od šesnast godina. On je bio jedinac u majke, pa, kako mu je otac glavar u pleme bio i umro, zastupa je mjesto glavarsko svoga oca, i ovođen ga majka poslala, da joj sin zglavarima pogine, tek očino mjesto da održi i da se čast ne ponizi. Govori se da su ga glavari molili da se vrne i da ne gine, a on da nije ktio. Ali to se ne zna uprav, je li bilo, teke se zna da su Šaljani dali jedan drugome poštenu riječ da nete dat' Turcima oruže, da i' bež njega, ka druge sijeku. S tijem su došli na vrata od grada, đe i' je straža turska, po običaju, iskala oruže.

Oni su odgovorili: „Šalja daje glavu đe oruže!" Pobiše ono što nađoše na stražu, pa uljegoše u grad. Ubiše i posjekoše po gradu koga ufatiše, pa onda jurisaše na saraj vezirov, i do njega bez mlogo muke sve Turke ubiše i posjekoše, jer nađoše Turke negotove za boj, te se ne kaže da je i jedan Šaljanin poginuo bijući Turke po gradu do vezirova konaka, no su svi u vezirovu kuću uljegli da traže vezira, koji je uteka kroz jedna vrata, a dva sina koje mu nađe oni mladi, prijed pomenuti Šaljanin, zakla mu i' oba, stoga se pripozni te ne ulježe združinom u vezirovu kuću, koju mu družina zatvoriše za sobom. Ne znaše da je on osta izvan, a njima je 'itanje bilo da se zatvore, jer su Turci skupjeni kidisali na vrata i sa svije' strana od kutse moglo, no i' Šaljani iz zatvora pobiše u one gomile ko liko su i' puške mogle probijat'. A to je lasno vjerovat', kako je poniženje bilo turskome zoru divje Šaljane u vezirovu kuću gledat'! Stoga onako pogiboše skadarski junaci, grabeći se koji će prijed iskočit' na vezirovu kuću i oslobodit' ju od Šaljana. Ali se brzo slomi zor skadarskije' Turaka, spotakoše se na Šaljane koji učinješe čudo od Turaka, koje se samo kaže s tijem što uzmakoše Turci, kad viđeše koja i' pogibija nađe. Zideći da ne mogu Šaljanima drukče glave doj, zaždiše vezirove kuće vrh Šaljana, koji nijesu već imali da Turaka biju, no i' se skriše đe i' ne mogu viđet' do gomile mrtvije' i ranjenije', koje su prijed ubili oko kuće mrtvi đe leže, a koji je ranjen, on se bori mukama, koji se prevrćat' može. Ovo is-kuće koja vr' nji gori Šaljani su gledali i s tijem se zadovoljavali; pjevali i klikovali po imenu skadarske begove i druge turske odžakoviće, koreći i govoreći ji' da te i' nji'ne bule korit' i prezirat', kad se tako kukavički od šaljske puške kriju, da ne smiju mrtvoga ni ranjenoga brata prifatit' koji se oko vezirove naložene ognjem kuće valjaju u krv. Ovo su Šaljani zaludu Turke korili i junačili na juriš, dako i' više ubiju, ali Turci su vas prijekor trpjeli, a juriša su se nasitili da ga ne ponavjaju više, no se kriju i čekaju da i' oganj odoli. Ali nije mlogo trajalo, dok su šaljski glasovi dozvali Turaka, da i' ne stoje puške bes posla, jer Turci koji buljucima nanovo dolaze, videći svoju sramotu đe saraj vezirov gori, kojega nije sultanova sila mogla zapalit' ni oborit', a gle, što učinješe golovi šaljski, đe oboriše saraj koji je nadio sebe ime da se zove saraj carski, a ne vezirski. Zato su Turci, koji su nanovo dolazili na regemente, nove juriše činjeli, jer je to mlogo trajalo, dok cio saraj oganj obuzme i dok pane. Zato su Turci imali vremena za nove juriše, dako bi se čast popravila da oni šaljske glave ugrabe, prijed no i' oganj savlada. Ovo je dalo Šaljanima priliku da i' ne stoji oruže bez rada; no i' se činjelo, kad ji' novi juriši dolaze, kao da i' vijek produžaju, jer Turci, ponavjajući nove juriše, ponavjali su svoju pogibiju i Šaljanima zadovoljstvo, koje je njima još to jedina utje'a bila, te je svaki moga tursku pogibiju gledat', dok mu je plam oči zatvorio.

Vezir je zvao Šaljane po imenu Dre'a Petrova, i Drekala Tomina, i Đona, i druge; govorio i': „izlas te iz ognja, da vi je Boža vjera Šaljani su iz ognja odgovarali kako ne traže u njega vjere. I sve što su mu zborili, bili se i pjevali, begove i odžakoviće skadarske kako su zvali i korili, kako puštiše kuće vezirove da i' gore, u koje su kćeli da ga zacare - sve su i' ovo i drugo izbrojile pjesme arbanaške: kako su se bili, što su govorili veziru i vezir njima, kako i koje su pjesme u oganj pjevali za Ded-Šabana, i Redž-Mehmeda, i druge junake. Oni su pjevali, a narod nji', ka što reko', sve i' opjeva, kako šaljskijema junacima narod čuje glas proz oganj u koji gori kosa na glavu, a jatagan vitla proz oganj, do potlašnjega izdisaja. U takve prilike bio je običaj da ne gore ljuđi u oganj, no su iskakali iz ognja da i' sijeku, ali su to Šaljani smatrali, i veziru naprijed kazali, da će čast šaljska postradat", ako i jedna šaljska glava ali oruže dođe u turske ruke. I tako su sebe i svoje oruže predali ognju i pepelu, koje i' je sve u pjesme arbanaške opjevano. Jedna nji'na pjesma počinje ovako: „Po kadal, more vezir budala! Sjom 'Oti poj Šalja... Ovo će reć': Polako, vezire budalo Nijesmo 'Oti no Šaljani... Ovo ji' kažuju da i' neće sjeć' ka 'Ote. A druge pjesme je početak: More, pašaji belbnan! Nuk ol Šalja verban... Ovo znači: More, pašo belbavi! Nije Šalja slijepa... To će reć': „Znamo što ne zoveš, kakav ćeš zdogovor s nama činjet", jer i' je na dogovor zva, a ne da i posiječe; ali su oni znali ta' dogovor, a što ga nazivaju u pjesmu belbavijem, govore da mu je mala zapinja jezik. Ja nijesam umio kazat' o njima pjesme arbanaške, no samo one dvije riječi; ali kako mu drago. No je vakat da se povrnemo mladome Šaljaninu koji zakla vezirove sinove, jer smo ga na zlo mjesto ostavili, za vratima vezirova konaka, odvojena od družine. Evo što je bilo od njega. On, pošto mu družina vrata zatvoriše da ne može k njima uljeć', ojde krajem bedema od grada. Za njim nije ko pažnju obraća, no je svatko okrenuo oči na one u saraj. I on tako lutajući ni sam ne zna kudijen, dok nađe u zad nečesovu šupljinu, pros-koju prođe, izlježe iz grada. Idući, krijući se, do Šalje, traja je nekoliko dana. U Šalju se čulo da su na Skadar poginuli, i došli na plač poginulijema, po običaju, da i' kukaju i leleču. Tako i pred udovičinom kućom žalosna skupština još više no đe drugo, jer od poginulije' ostaje nekome sin a nekome brat, a udovici i mladome joj sinu nitko! Stoga i' je narod više žalio. No, treći dan mladi Šaljanin stasa kod svoje kuće, đe mu pred njom kuka crno kolo braće i prijatelja. Kad ga viđeše okrenu se žalos' na veselje. Svak: „Blago, jevo ga!" do njegove majke, koja ga mrko pogleda i reče: „Okle ti, sine?" - „Ja sa Skadra!" - ,D kamo ti' družina?" -„Pogiboše!" Majka se okrenu narodu i reče: „Kuka'te, braćo i prijatelji, ja nemam sina! Ovo nije moj, kad ja nijesam rodila sina, koji smije poginut' đe šaljski junaci ginu, no je doša kod majčine pregljače tu da mi ga narod u pjesme opjeva! Ja sam sad grđe i više no udovica i samo'ranica, no kuka'te, braćo!" I ona poče naricat', po običaju, ka prijed. Sin, pošlije malo ćutanja, reče: ,Ada ja ku'ću sada, majko?" Majka: „Idi na Skadar, da te posiječe vezir, da ti se prospe krv đe se šaljskim juna cima prosula, pa ta' ma' da bidneš nji'n drut i moj sin!" On s te stope ojde na Skadar, kaza veziru da je doša da ga posiječe. Vezir, kad razumje sve kako je bilo, skroji mu 'aljine, i darova ga i posla doma, slobodeći ga od majke, da će ga primit' za sina, pošto vidi da je dužnost šaljsku ispunio i kod vezira doša. Tako je i bilo: majka ga primila za svoga sina.

Jevo još jedan slučaj za Šaljanku i njenoga sina Nikolu, koji je toga vremena bio vjerni sluga vezirov. S Nikolom je bio u istu službu još jedan Šaljanin, ne znam mu ime, tek se zna da ga vezir posjeka zato što je bio u partaju koja je protiv njega bila. No, vezir, znajući da se Nikola šnjim ljubio i da mu je povjerio svu svoju družinu koji su protivu vezira bili, a nijesu još pronađeni, zatraži od Nikole da mu kaže nepronađene Arbanase, na koje mu Nikola odgovori: „Ja sam ti vjeran bio, a što mi je drug na poštenu riječ kaza, to mi ne dopušta čast arbanaška da kažem". Vezir udari na njega žestoke muke, kakve se mogu izmislit'. No, pošto viđe da Šaljanin, prezirući smrt, i' oće na muke izda'nut, bez nikakve koristi vezirove, potraži bolju priliku i nađe ovu: da dođe majka Nikolina is-Šalje, da vidi sinovske muke, na koje će majčino srce prepuknut', pa će izvacit' svoje prsi s kojijema će zakumit' svoga sina i reć' mu: „Kažuj, sine, tako te ne gubalo mlijeko s kojijem si se odovlen podranio! Ne umri na te muke, na koje te majka ne može gledat'!" Onadar će se i njemu ražalit', i sve će kazat'. I na to poslaše za majku, koja dođe i nađe sina u one muke, kakve je vezir umio izmislit', kak će se majčino srce izubašiti i od žalosti raslabit' da ispuni želju vezirovu. No, Šaljanka kad viđe sina među dva ognja svezana, došle oči da iskoče od vrućega ognja; panuo na svezana koljena, dželat drži sabju istrgnutu za vrat [i] viče: „Kažuj, more, okido' ti glavu!" Vezir je čeka sad zadovoljnu riječ iz majčinije' usti, ali, na njegovu žalost, ne ču riječ koju čekaše; no Šaljanka, kad viđe sina na muke, reče mu: „Koljo! Koljo! čuva' pamet i čast! (po njinski rz). Ne žali dvije užice krvi što će ti vezir prosut'! Čast pri tebe i tvome svakome ostaje, a sramota pri veziru!"... Vezir, kad ču Šaljankine riječi, razjaren viknu dželata, koji jednijem udarcem okide Nikolinu glavu, koja se od ognja i trupa niza strmen malu odvalja. Šaljanka potrča i uze sinovu glavu, govoreći: „Sad si moj sin, slađi no kad sam te pod oružem na konja gledala!" - pa okrenu, i ponese glavu u Šalju. Kad je zglavom Nikolinom iz grada krenula, govorili su joj: „Što ne ukopaš sina, no glavu nosiš, a trup ostavjaš navrh zemje da ga psi skadarski iju?" ona je odgovorila: „Ja dobih prvi kraj od sina koji mi je vezira dvorio, pa mu neka ostavim dio od moga sina i njegova sluge: ja poneso' glavu, a njemu ostavi' zadnjicu pa ju neka iju psi ali vezir, ko 'oće!" Šaljanka ovo reče i ojde u Šalju. Ovo što je o'đen za nju rečeno i nerečeno, sve joj je u arbanaške pjesme opjevano. Samo ću reć' još jedan mali primjer za Arbanašku, koja nije is-Šalje no is-Klimenata. Ona je bila udovica. Imala je sina jednoga, koji jo-j-e stasa za ženidbu, i skupila je svatove koji su joj doveli sna'u. Pošto su svatovi s nevjestom počinuli u kuću, i svatovske konje povezali u izbu, Redžo mladoženja pođe u izbu da pregleda svatovske konje. Tu ra ubije konj nogom posred čela, te pade mrtav. Majka ga nađe i pokri ga sijenom, kako ga nete druti naj, pa je otišla kod svatova i nevjeste, večeru dala, i smirovala što joj kuća svatovima duguje. Poslije večere igralo se i pjevalo. Po običaju, svatovi u igru često su zvali Redža, govoreći: „Đe se kriješ, Redžo? Izlazi u kolo, zove te nevjesta i svatovi da igraš!" Na te glasove majka je Redžova is svake odgovarala: „Redžo se zagovorio, ja ću za njega igrat' i pojat', dok on dođe." I tako se, po arbanaškome običaju, cijelu noj igralo i veselje trajalo, a majci se nije moglo poznat', no je ka na krila igrala i pjevala. U zoru, za kol'ko su se svati malo odmorili, majka je otišla kod sina, preobukla ga što je imala, pa kad je doša vakat da se ide na vjenčanje, onadar je iznijela sina pred svatove i nevjestom, položila mrtva, poče tužit' arbanaški: Čou, Redžo, čou djaliam... (Dik-se, Redžo! Dik-se, sine moj! Da mi na vjenčanje ideš... I tako dalje). U arbanaške pjesme njena je tužba opjevana s poštovanjem. Kao ijednoga svoga junaka ju opjevaše, jer umnožila je zaslugu poštovanja među Arbanasima, te joj se čude kakvo to srce žensko bi koje moga prijateljima svu noj umložavat veselje, na ognjište, a mrtav joj sin pod ognjište! Tako Arbanaška moga trpjet', koja ujutru osta bez nikoga! Redža joj ukopaše', a nevjestu isti svatovi vrnuše, okle su ju uzeli.

O njihovu lijepom i ružnom
Ja o'đen pomenu' neke događaje arbanaške, a reka sam da i' za običaje zborim. Ali neka običaji i događaji jedno drugome pomognu, jer će u ovo i oboje kratko bit', zato što ja nijesam pismen da o njima pišem običaje ni događaje dugo i široko, no samo da kažem onome kome je potrebito znat', i kome su na očino ognjište: a to si ti, Srbine, pa neka znaš da nije muka s Arbanasima ka što se tebe čini, da si daleko ti od njega, i on od tebe!...

Ali ja ću za ovo poslije koju reć', a sad malo o običaju da produžim i rečem o nji'nome lijepome i ružnome. U nji' je velika ma'ana, koja je bila među svijema besudnijema narodima, u koje nijesu izostali ni oni. A to je ono što su prebrzi da ubiju jedan drugoga. Tako, i z-drutijem neprijateljem kad se biju, nesmisleno i' je; ne gleda na posledice toga što i' može donijet', no u toliko ako je njegovski dobio da se o njemu lijepo govori; a već ako zasluži da se u pjesme pomene, poša je u zvijezde kao sretnji! Ne mari što je izgubio brata, sina, ruka mu ili noga okidena, oko izbjeno, i svaku zlu sreću mu je to donijelo, te je za ništa poginuo, samo kad mu se prestavja da mu je rzile pogibija. Oni su s tijem zadovoljni i živjet' i mrijet'. Oni lakomi trče za lijepijem, pa ga mlogi od mlogo 'itanja ružnijem zamijeni, da se čudi čoek u neke Arbanase, koliko je u njega čojskoga i pitomoga razuma; a drugome se čudiš, koliko je u njega divjega nerazuma, ali se u ono ma'nitilo nepokorno drži nekojega rza, da se od njega u tren oka može poginut'! Na primjer, ako idete putem, pa mu takneš pušku tvojom puškom, ali rukom, ostro će ti reć': „Što mi pušku tičeš?" Treba ti se pravdat', ali zlo dočekat'. Bivalo je da gleda jedan drugome pušku, pa kad bi mu otvorio ognjivce i vidio mu naprašnik, on mu reče: „Zar ti gledaš bi li moja puška uždila? No, jevo, ja ću te uvjerit'!" i upali u njega te ga za toliko ubije...

Jedan jednome reče: „Da' mi pušku da ti gledam!" Ovi mu ju dade. On pošto ju pregleda, dopade mu se slaba, pa ju zape i obrnu sam sebe nasred prsi [i] omače. Puška škroka, ne uždi!1 Ovi, uvrijeđen, reče: „Ti mi osramoti pušku, ja ću da se bijemo!" On mu reče: „Nemo', brate! Zašto ćemo se bit', kad ja pristajem da ti platim sramotu i još više da mi učiniš no sam ja tebe; jevo ti moje dvije puške pa, mjesto jedne tvoje, udri s obije moje sam sebe u prsi, pa jeto čast tvoje puške osvećena!" Ovi uze dvije kumbure, pregleda i uvjeri se da biše i na oca, štono vele, uždile. Ne smijući ubit' sebe, vrnu puške, i oprosti sramotu.

Arbanasi čisto oruže drže, te i' je vazda bijelo ka iz fabrike kad je izljeglo.

Oni kontaju: čija je puška bolja i koja je ubojitija, da se lakše šnjom bije no z-drugom, i koja bolje probija, koja podmeće ali premeće. Kad se bjeljega gađe, bolje plaćaju pušku koja premeće, te joj zrna više bjeljege udaraju, no kojoj niže bjeljege udaraju. Ka o ljuđima što razgađu, koji je bolji i bolje čini, tako i o puškama dobra nabrajaju i gledaju jedan drugome puške; pa oni, što ne može, ali ne umije nabavit' dobru pušku, tome nije milo da mu ju, nenarednu, drugi gleda, jer mu puška može dobit' nadimak, da joj se reče „od ove se dva boje": ovi što ju nosi zna da nije naredna, no se boji da mu ga neće uždit' na krvnika, ako ga nevolja dođe; a krvnik misli da je naredna, pa se boji'. S ovoga se puška zove „od koje se dva boje". S ovoga se i događe da ubije drut druga za jednu riječ ili jedno puške gledanje, ka što prijed reko'. Kod takvoga se ne smije dvoumit', bi li njegova puška uždila ali ubila, dok ju nije u tebe oprova! U takvoga je skupa riječ i rz, a jeftin život, pa 'oće čim bilo rz da nagradi, a ne traži čim ga dobri nagrađuju.

Ima i u naš narod rzoželjnije' i niskije' bestija, koji ničim sebe nagrađuju, tek ne smiju mrijet' naši ka nji'ni, no umiju prezret' ono što ne smiju. Ali nije preša za nevaljale naše ni nji'ne govorit', kad ima valjalije' među njima koji umiju cijenit' i podijelit' valjalo i nevaljalo. Oni poštuju i svoga krvnika. Ko je čoek i junak, žele ga viđet' i šnjim zborit' umiljato pa i brata ako mu je ubio, kao da mu ga darova. On za neku čast smatra, ako mu sreća donese da mu ne pogine brat od gorega, jer kad mu dobroga ubije ali od njega pogine, govori: „Junaci su rođeni da ginu". S tijem se ćeši, ako su mu ga posjekli, a on je ubio vr'sebe; onadar ka da se rodio, a ne poginuo. Mlogo gledaju kad od krvnika koji bidne ubjen i posječen, je li mu se puška puna uzela; jer ako ga krvnička puška osmrtila, te nije moga ubit neprijatelja, treba mu pušku i u pusto isturit'; s tijem je pokaza da je učinio sve što je moga, kad ga smrt nije zbunila da zaboravi dužnost. Brzinu noga, skakanje, preskakanje, kamena s ramena, bačanje, bjeljege gađenje, sve se to među njima zna ko bolje može. Bjeljegu koji stojeći bije, da ne naslanja pušku, do na svoje ruke, to je najbolji gađač (oni vele puškar) među njima. Ljepotu izgleda, mušku i žensku, mlogo cijene i ubožaju u pjesme, poslije junačva od svega više. Svu ljepotu pjesmama izbroje: kakav je stas i obraz, kakve su oči koje gledaju, i usta koja govore, i drugo ništo u pjesme nepomenuto mu ne ostave, no ljepotu s vilama i zvijezdama sravne, više od našije' guslara. Tako i nevaljalijema opjevaju svako grdilo i nevaljanstvo. Zlikovca i grabadžiju mrze ka drugi narodi, a lupeža mrze i preziru grđe no drugi: to je najniže stvorenje među njima, koje ne zaslužuje ni u pjesme da ga ruže, no mu bi tražili što ružnije, ako se može. A drugo sve što je crno i bijelo, kod nji' je opjevano po zasluzi: junačke pjesme junačkijem pravilom, pjesme za ljepotu umiljatijem pravilom, a za nevaljale podrugateljnijem pravilom. Svaki se glas zna đe mu se treba dizat' i sklanjat'.

Dobri otac, ako rodi i ostavi poslije sebe nevaljala sina, nete ga batalit' do trećega pasa, no ga pomagaju da održi očin stepen kakvoga je ima. Tako, može slabi sin i unuk zastupat' svojega oca sin, a unuk đeda, do trećega džasa, govoreći: „Boluje mu soj, pa može bit' dobar unuk od dobra đeda". Ako i praunuk ne bidne ozdravio od bolesti soja, onadar mu drugi mjesto uzima što je ima prvenstva.

Glavarstvo
U nji' je glavar od plemena barjaktar i vojvoda, š-njima još po nekoliko, ljuđi bo lji je' koji pomagaju barjaktara i vojvodu, u narodnje poslove. U ove glavare ima ljuđi koje narod sluša ka svoga oca, a grđega ta narod prezire, teke ga bolji od naroda brane. Ali su arbanaški glavari svi izloženi riziku i ma'ani: jedno, od paša turskije', kojijema je viši interez da je narod arbanaški nesložan među sobom, pa je na rizik glavar koji narod miri, a paša mu smije i može zlo učinjet, a drugo, izloženi Cy narodnjoj ma'ani zbog globa koji, po nji'nome mislenju, mlogo uzimaju za svoj trud kad mire i presuđuju što u narod, a oni doma siromašni, i plate ni od kud, pa i' nužda nagoni da štogoj uzmu za dangube, a narod, i on siromašan. Mlogi, a i koji nije zbog siromaštine, poniženje mu se čini glavaru kao na silu davat', te stoga mu glavar ne može ugodan bit', pa da će mu solat uzet'. A stotine koje duguje, oprostit' nije zadovoljan jajce što valja. Na ovi način teško mu je dat', a o dobre volje da zove u kuću, ali da mu sami glavari dođu, nije mu mlogo da potroši koliko vo i krava jalova valjaju. Oni nabrajaju u svako pleme koji glavar manje i više globe i putnine uzima. I fali se pleme s takvijem glavarom kako nije nji'n glavar izjelica, ka drugi u pleme.

Ali se u nji' ne broje na plemena, no na bajrake i na fisove; na primjer' barjak Grucki, 'Ocki, Kastracki, Škrjelski, Šaljski, Šoški, Beriški, Kastrinićki, Gaški, Klimenački, i tako dalje. Kojega je fisa više, pod tijem je bajrakom i vojske više. Ovi bajraci, kad idu na vojsku, bajrak 'Ocki najprvi ide, i tajim vojnički uzima. Ovo su prvenstvo dobili 'Oti kod Turaka u doba oglašenoga arbanaškoga junaka Đeloša Frangana jednijem slučajem. Za 'Đeloša se bi imalo dosta govorit' znatnije' spomena, ali se ne mogu o pojedinijema bavit'. No da pomenem šaljsko prvenstvo, koje je s više događaja i slučaja stečeno među Skanderijom i Arnautlijom; a to nije da se dugo kažuje, pa samo jedna riječ koja se sveto drži među tijem narodom. A ta je riječ među tijem narodom kad ko kome za čam bilo vjeru daje, reći će jedan drugome: „Daješ i' mi šaljsku vjeru!" Kad se ta riječ izreče, onadar je vjera koja se ne lomi, ni prevarom trunji! Ova riječ mlogo vrijedi među njima, a uvjerava ne da joj nije ma'ne ni đe drugo.

Među Arbanasima se pazi od stotina godina, koji je soj ljuđi za čam ko bolji bio i više dobara činio. Viđeli smo da je nji'ne junake druge nadmašio puškom oni koji na sebe ubjen bije, te mu iz mrtve ruke puška puče, te ga ne može krvnik dobit' ni čast svoju šnjegovom popravit' nikad bez svoje zle sreće. Oni govore, da je to sretnja porodica, koja takve zbaftom junake rađe, te je i na umrli čas srećan te i' se potomstvo diči smrću ka vječnom životu.

Mali i veliki odžaci
Tako smo viđeli prijed kakvo je nji'no prijateljstvo i gostoprimstvo, ali i u to se među njima zna čije je prvenstvo, te je odžakom preteka druge prijed rečene odžake i gostoprimstva, jer ovi odžaci nji'ni nijesu ka prijed pomenuti otvoreni samo kad mu se u kuću ali u selo dođe, no su takvi nji'ni odžaci otvoreni, što se ono reče, u kuću i pred kuću, u polje i u goru. Evo da rečem štogoj i o takvije' odžaka, može se reć', pobožnije' kojijema su odžaci kod nji'nije' pastira u stoku, i orača u baštinu, i kosača u livadu, i putnika na put, i žena na vodu, svuj tudijen njima, koji takvi odžak drže, treba i' da su gostoprimni i pobožni se pokažu. Na primjer, pastiri koji ovce čuvaju iz takvija kuća i porodica, budući da imaju po mlogo ovaca, a drugi nji'n komšija po malo ovaca, kojemu oni nadaju ruku pomoći, u čam on sam po sebe inokosan ne može, kao torinu, za ono malo brava, jer se 'oće i malo su'ote za pastira đe bi propirio malo ognja i [moga] sigurat' što sebe za večeru, ako se nije desilo da mu nema ko, ali nema što ko iz doma donijet'. A i sve to da ima: torinu i gladu, i u gladu oganj, i brašnjenik, nema psa da mu brave od vuka čuva. Od svija oskudica ovije' i drugija treba pomoći tražit' u moćnoga komšije koji ga neće bez pomoći ostavit', no će vazda u njega pomoći naj, kad je od šta vakat: nekad će mu uzet' ono bravi u svoje da mu i' čuva danom i noćem za neko vrijeme, a on će otist' kod familije da bi česov drugi posan siromaški uradio, i ženi i đeci 'ljeba izmučio.

A kad dođe prilika, da mu i'ne može u svoje pomiješat', ni u dan čuvat', no mora siroma' svoje u dan čuvat', ali opet ovi mu i' mora po noći primat' kod svojije' u svoju torinu da mu i ka svoje, čuva, a siroma' ide kod svoje familije. Ova mu je fajda jedno zbog inokoštine, nema mu ko brašnjenik donijet', a drugo, radi štednje 'ljeba; jer malo brašna kad se na dvoje troši, prijed nestane, te etoga siromaški pastir doma dolazi da zajedno s familijom ono povečeraju, kad ga ne bi isti pastir na svoju večeru i brašnjenik ustavio, ka što toga često biva. A još bi češće bilo kad bi pastiri mogli učinjet' glas doma, da ne čekaju red brašnjeniku, no da i' prijed vade donesu, jer je manjkalo; ka i što se toga događe da ostanu pastiri bez večere, osobito kad su podalje od kuće, da i' nema ko glas učinjet'. Ali opet ne mogu takvi pastiri ka muku od gladi bit', no se brzo poprave, zakolju braza. Kod takvije' pastira ima na što i putnik doć' kod njega kad irimrkne, ali ra druga nužda dožene, ka što i toga dosta biva; jer takvome ne samo putnici nuždeni da svraćaju, no i u goste dolaze, ka na kuću što i' dolaze i od vrsne gospode, kao što su pašine bule kod he'aje na katun konačile i počašćene, za koje ću poslije reć'. A sad sam na vrata glade pastirskoga odžaka, koji se nikome ne zatvara, no znaju đe su mu gosti i putnici, a ne samo siromašni pastiri, njegovi porednici. Ali, neka već pastiri, kako i' drago, no da vidimo orače iz takvije kuća. Njemu treba pazit' siroma'a bližnjega, koji nema volova da uzore ono malo zemje svoje, no će mu ovi dat' volove; ako nema sjeme, on će mu od svoga dat'; ako je siromašni bon, da ne može orat, ovi će sam s volovima svojijem sjemenom i otis da mu ore, tek mu neće zemju tako ostavit', no će prijed toliko svoje zemlje neusijano ostavit', na'odeći sebe ma'anu, kad ne bi od sto rala svoje zemje izostavio, teke siromaško ralo da se usije. Kad staše za kopanje, ako siromašni ne moga, od bolesti ili od gladi, kopat', njegov rečeni komšija i dobrotvor skupiće nekoliko ljuđi na svoj trošak da siromaški frumetin prekopaju.

Na ovi način se kosač i orač iz takvije' kuća jednako vladaju s komšilukom svojije' bližnjije siroma'a. U put, kad s konjima ide treba mu gotov vazda bit' siromaškome trešelju. Žene takvije' kuća, kad idu na vodu, vade iz ubla da pune svoje sudove, u to ako siromaška dođe, ove joj se uklone i pomognu joj da ona prijed izvadi vodu i doma ide, jer je samu kuću ostavila i u kuću malu đecu, neko je u kolijevku, a neko u pepeljak, s toga jo-je 'itanje doma. Ovo žene iz dobrije' kuća valja da znaju i tako postupaju sa inokosnom siromašicom na vodu i u drva, a drugo đe bilo, muško i žensko, staro i mlado is-takvije' porodica na put siromašnoga ako sretu, ljuckije, i pitomije od drugoga valja mu se pokazat', ako i ne drugijem, a-no sažaljenjem prema njemu, što mu se nije potrefila prilika da mu može pomoć', jer se među njima takvijema može pomoć' s više načina i prilika, no sam ja u ovo naveo, jer se u nji' siromašni ne pomagaju samo gotovinom sjedeći, no više drugijem trudom.

U mloge i' prilike dolazi zgoda da mogu valjat' nuždenome. A onoliki broj čeljadi u pojedinu familiju, koje se broje od pe deset do stotine čeljadi, kojijema ne može dana u godinu doj što neto po nekoliko manjije' i višije' dobara učinjet'. Pa, ako i neće svaki dan svijema se prilika ukazat' da mogu dobra kome učinjet', a-no će se ta prilika pokazat' od svije' desetini; pa to je dosta, iz jedne familije kad mogu neki dan desetina, a neki dan pedesetina ućešit' po nekoga, jer se u nji' pomaga svakom rabotom čim ljucka duša živi. Inokosnome je fajda da mu se pomože, jer on je za manje i više nužden za pomoć. Ali mene je predugo sve na red da nabrajam, čim takvi arbanaški odžaci svoje siromaje pomagaju. Teke se mene čini, da se oni mogu zvat' narodnji dobrotvorci, pa i ako nemaju da ostavjaju milijune za prosvjetu naroda, ka u drugi svijet iggo ostavjaju bogati narodnji dobrotovri, te slavu i spomen zasluže među svojijem prosvećenijem narodom, koji ga imaju kome posvetit' za unapređenje svoga naroda, u kojega će i' besmrtni spomen živjet' kao patriotima i dobrotvorima, nji'n će i' narod blagodaran bit' kao vrijednijema koji su umjeli i mogli steć' i narod pomoć'. No, jadni arbanaški dobrotvori i narodnji, čim ga i kako oni teku? Nevaspitani ga teku, a nevaspitanome ga daju i pomagaju onako svesrdno i velikodušno, na koje i' nije vaspitanje ni.u knjige čitanje uputilo, no sama nji'na rođena prirodna duša nji'na i nji'nije roditelja na to i' je uputila i blagorodnu dušu u nji'nu krv usadila; da ničije dobročinstvo od njegovoga ne izgleda pitomije ni pobožnije, koje s velikijem zadovoljstvom svesrdno čini, želeći da mu dugotrajno dobročinstvo na njegov trag osgane, s pasa na pas, i s koljena na koljeno; da pazi mlađi što su mu stari radili i u amanet njemu ostavili; da i' mrtve u grob ne orezili, i dobročinstvo ne zaboravi i zatvorom svoje kuće obraz pred Bogom i ljuđima ne ocrni još gore no da nije nitko njegov počinja odžak otvarat', za kojega mu se bi zborilo da mu je odžak traja koliko cigansko carstvo. Za ovo se trude takve arbanaške porodice koje nemaju raskošno da uživaju, ka u drugi svijet gospoda što bogato uživa da mu ništa ne krati uživanje dobročinstvo koje narodu čine. A u Arbaniju porodice, koje su takve, one ikonomiju drže i, uprav, oskudno u svoje familije žive' i seljački rade, i stoku drže, i pate se oko nje, i s tijem drže prijateljstvo.

Zadruga
U nji'ne takve kuće nedijeljene familije može imat', neđe malo manje a neđe malo više od stotine čeljadi, u koje biva po šezdeset vojnika s oružem, s kojijema upravja jedan član od familije, kojega izabere ista familija za svoga starješinu cijele porodice, koji će i' uređivat' da umjereno žive i odžak drže. Ali mene je teže imena višine takvije' brojit', no da uzmem između nji' jednoga koji će i za druge vrste tije' ljuđi služit'. I uzeću Jaka Matina iz Miridite, da kažem o njemu i njegovoj porodici, pa neka o njemu kaževanje služi za sve njegove stru čnjake, ka što prijed reko'. Daklen, evo Jako. On ima okolo stotine čeljadi, među kojijema je okolo šezdeset vojnika pod oružem, koje je uredio, po nji'nome običaju, ovako' namjestio je familiju u osam kuća, koje je ima na svoja dobra, kako te svi imat' baštine da rade i stoke da čuvaju, kako i' može ispadat' troška za nji'nu potrebu i ko će i' doj; a stoke što je oviše, proda i metne u novce, pa on kupuje za familiju bez šta mu koje ne može. Ali u njegovu familiju nitko nema svitno, ni zlatno ođelo, ni srebrno pozlaćeno oruže, ka u mloge druge arbanaške kuće oko njega, koji u svačam gospockije od Jakove žive, a manje od njegove i njegovije' dobra čine, jer ovoj vrsti je dobročinstvo ka neka svojina koja i' dosta čini da zaboravjaju na svoju masnu čorbu, teke da i' za drugoga ne manjka. No, i oni drugi čine dobra, koliko oni osjećaju da mogu, no odviše sebe paze i ugađu, no Jako združinom. U Jakovu familiju, po arbanaški, ima veličine, a nema gospoštine. On dva puta u godinu ide da pregleda svoju familiju' o Đurđevu dne vidi stoku, kako i' se prezimila, pa nagađe u koji dio familije nađe da je malo stoke i mlijeka, tu pridaje, po svojoj uviđavnosti; tako s jeseni pregleda što mu je godina rodila i uredi što mu treba za svoju porodicu. I, ako bi zemja ali kuća ispala na prodaju đe je Jakovoj porodici na sentu, on skupi svoje najstarije od porodice da vide 'ote li imat' za čam kupit'; i kaže svaki za svoj mal koliko koji može dat' ovaca, koza, volova i konja, a Jako kaže koliko ima gotovije' para, i ako nađu da mogu sastavit' podmiru, a da ne manjka familiji i prijateljima, onadar plaćaju. A tolikoj zadružbini lasno bi bilo skupit' podmiru, da imaće svoje na drugi svijet, koji dolazi, ne troše, jer je tijema familijama lasno zašteđet' na nji'no seljačko izdržavanje koji ne troše u ođelo, ni oruže bogato, no samo što je nuždeno da i brani: ođelo suknjeno od zime, a oruže gvožđeno od neprijatelja.

Opet o gostoprimstvu
Ka što prijed reko', tu ni u čam nikakvoga raskošluka nema na svoju familiju, a nikakav se trošak ne štedi za gosta i za dobročinstvo drugo. Upravo bi rekla neka gospoda, da bi radi[ji] umrijet' no živjet' pod tijem ropstvom gostoprimstva i dobročinstva. I zaisto, nji'no gostoprimstvo izgleda nešto odviše, da bi drugome to muka bilo podnoeit', s jedne strane, što žele da i' je odviše pobožno te ga prepune neke pitome, premeke i preslatke časti s kojom rastope sami sebe, trudeći se gostu da ugode. S tijem se izdalje od muške obziljnosti, da ti dođe žao, jer ti se čini da s tijem štetu čine svojoj lijepoj ljuckoj prirodi i uljudnome gostoprimstvu s onoliko uvijanja i ugađanja, pa ti se čini da ji' bi ljepše pristajalo kad bi činjeli malo manje časti, a više ozbiljnosti kad i' se u kuću dođe. No, kad vidiš koliko se čeljad muče da ti ugode, čim bi mlogo bilo i Bogu toliko ugađat' s nekijema sitnicama i krupnijema stvarima, bez kojije' se može, i šnjima ti se čini da ponižaju ne samo sebe i gosta, no neki prirodni dio čoekov, pa, nešto s toga, a nešto sa sebe, teško ti dolazi, jer ti smeta onome što si doša, kao čeljade kod čeljadi, kojijema si svojijem dolaskom donio veselje i zajedničku slobodu da uživate. A sad oni svu slobodu gostima daše, bez da sebe imalo ostave, a to je teško i čorbu ne podijelit' z-družinom, a ne slobodu.

A to može čoek na sebe promislit', kako je teško neslobodnu čeljad oko sebe gledat'. Tako ti ce i tu prestavja, kao da si s tvojijem dolaskom neko mučenje familiji sobom donio, da se svakojemu čeljadetu na oči može čitat' neko stješnjavanje i strepnja, bojeći se da nijesu sve učinjeli čim se gostu moglo ugodnosti odužit'. No se vidi na nji' da sve traže, čim bi još mogli uljudnost umložit', pa to ne samo čeljad koja su kutnja u familiju, no i gosti koji su poznati, a tu se potrefili, i prijed su u goste tu dolazili, i oni rade svačim da čast odaju novome gostu, govoreći: „Mi smo ođen kao domaći, u svoju kuću; a ti si u našega i tvoga prijatelja prvi put doša u goste, pa ni trebuje svi da te častimo i da ti blagodarimo što si uočio da dođeš u kuću našega staroga, a tebe novoga prijatelja, koji ćeš posad bit' nezaboravjeni prijatelj svijema nama, i mi svi: tvoji."

Iz ovoliko se nji'noga poznanstva može umložit' ljubav i dugotrajno prijateljstvo.

Ovako arbanaški gosti gostima svojije' prijatelja žele uštivu ljubav u njegovu kuću pokazat'. I ovo i' lijepo pristaje da se gleda za nji' i nji'noga domaćina i cijele familije; a on što premlogo kutnja čeljad čine, dosade sebe i gostu koji bi omalio i promijenio od toga familijarnoga blagosova, pa u kuću pridaprostoga i slobodnoga veselja bogom-blagosovjenoga, s kojijem s e bi ljepše arbanaško gostoprimstvo umložilo, no s premlogo odavanja ljuckoga starješinstva i ugodnosti; jer kad je ugodno, ne može mu se pridat' više no ugodno, jer to je malo nesnosno i nisko za gosta, pa i ako on to ne traži no familija to sama čini, ali ga za njega čini; pa i da ga ne čini njemu, no kome ti drago, tugaljivo je gledat' đe se muči onoliko čeljadi, a osobito kad se promisli da tu čeljad neće Bog, ni oni sami sebe, od toga kurtalistat' do nji'ne smrti, ili se prosjačkoga stapa s toga dofate, jer to je drugijema tugaljivo gledat' i radit'; a oni, ne to da i' je teško, no se diče i ponose s tijem gostoprimstvom, nudeći ga kao ranjenika, toliko veseli, kano ti đe i' se čini da s tijem Bogu i ljuđima su ugodili i svoju čast umložili. Stoga se njima nije teško mučit' odviše za ovo.

Lažna čast
Razumije se, da je kod svakoga lijepo dobročinstvo i gostoprimstvo, i čine ga ljuđi, neki koliko može, a neki koliko 'oće; a Arbanas ga čini više no može. On lasno žrtvuje sebe i svoje da održi čast, pa drugo sve propalo.

I za mali dio časti, ka što smo prijed viđeli, biju i ginu za malu štetu i sramotu časti. Ali oni to ne drže da je za nji' malo, no s tijem oni misle da ginu u prilog časti svoga.

Skadrani, što se biju po ulica skadarskije' pp s' za prs' oni u to na'ode neko spasenje časti i veličini, ako pogine nasred pazara skadarskoga, po svome običaju, a to, idući proz varoš, pa se sretu na ulicu, idući jedan s jedne, a drugi z-druge strane, prsi u prsi. Koji se kojemu ukloni s puta, ostaje među narodom da je grđi junak i od grđega soja, no drugi. Sad, koji neće na to pristat', on se neće ni uklonit', no se z-dogovorom dofate lijevijema rukama prs' za prs' a desnijema unesu zapete kumbure u prsi, ili u čelo, đe ko 'oće, pa omaknu jedan u drugoga, i ubiju se. Onadar ostaje lično junačvo i soj s veličinom ravni, dokle i' druga braća a i rođaci od isgije' sojeva stašu i ponove sreću, đe se na ulicu sretu. Ovi je običaj kao neki zakon u Skadar služio i dosta mladije' odžakovića turskije' u to krv svoju prosuo, koji nijesu pristali da je ko bolji od njega junak ni drugoga trag.

Toj sorti Arbanasa je ubit' čoeka jedina svetkovina i dobit, koja ga iz mraka k viđelu vodi, da nam sebe i svojoj porodici dobije, da se o njemu zbori. I to što boljega čoeka ubije, to mu je više nama i pofale; zato ga i bije, a ne pita je li mu što dužan, ali ne. No on, i kad vidi mlada, lijepa, u lijepo ođelo čoeka, želi se šnjim oprijateljit' i učinjet' poznanstvo. Ako se tome približit' ne može, a on ga želi ubit', govoreći za njega i lijepe 'allne na njega: „Gla lijepa momka! Što mu bi lijepo prista fišek da se izgori u njega, da mu se ona lijepa krv proz one lijepe 'aljine prospe!" On s takvom slatkom željom zbori drugome, kao da mu je ovi svakoga njegovoga zakla; i ako smjene, ubiće ga, ni kriva ni dužna, samo da se zbori kako njegova puška pije krv ljucku, i to onu najljepšu i najbolju! A da bi grđega ubio, ne govori mu se: „on misli da je omrsio i gostio pušku", no da je „opoganio pušku i ruku, i ocrnio obraz sebe i ko se njegov zove". Govore mu: „Kad poče ljuđe bit', što ne ubi dobroga, pa da ima za čim bježat'; pa i kad će ga platit' od blizike poginuloga, da mu nije ružno, no je ima za koga poginut'."

Besa
Oni znaju da mora ubica poginut', jer on, pošto ubije, ne smije doma sjeđet', no po običaju, arbanaškome, pod krv je, i bježi po drugije' sela i plemena, dok se pomire, ali ga glavom plati. Ovakvi ubice bježe od svoje kuće, ali nji' primaju đe goj dođu. Kuća je arbanaška otvorena kao česovome du'ovniku ali dobročincu; samo je li pod krv, pa on može kaluđerski živjet', ne pitaju ga zašto je zlo učinio.

Pošto je u kuću doša, on je miran, i od istoga krvnika; ne smije mu ga u kuću u njegove ruke ubit', ni svojega brata osvetit'; no mu valja drugu priliku za osvetu tražit', kad nije u kuću, ni u ruke nikome. Drukčije ga ne smije ubit' za svoju krv, pa i više krzi da mu je badijava učinio. A ima ga koji je od nevolje ubio i bježi od krvi, ali' ovakve ljuđi rade da pomire i da i' doma vrnu; a zlikovci bježe, dok poginu. To je takvijema obična pogibija, ka da je drugi dug novcima platio. Mlogijema takvijema, kad pogine, i njegova porodica, ista braća i roditelji, govore: „Bogu fala, e je poginuo i platio što je dužan!"

Ovo će reć' jedne familije zbog toga što je teško da se takvi zločinci nesretnji od nji'ne krvi rađu. A drugi blagodari Bogu, od stra'a, e je nji'n poganuo i dug platio, zašto brat ali rođak poginuloga moga bi ne tražit' ubicu, no ubit' njegova brata ali oca, a može potrefit i obojicu, jer koji je jakoga bracva, a sam je junak, takvome nije mlogo i četvoricu da ubije za svoga brata. Takvi govori: „Nije puška terzija, no ja bijem za moga brata koliko mogu, a ne oku za oku!"

I ovo dosta štete čini među Arbanasima, što dobro sretaju onoga koji ubije i od krvi bježi; pa to najnevaljalije ubistvo ko učinio, oni ga prJšaju i veliku bi sebe pogrešku pripisali, kad ga ne bi tako sretali i pratili, govoreći: „Nevolja ga došla, ka što svakoga može doj", ne računajući, što svojom zloćom sam sebe tu nevolju skova, no prebijaju nešto na sudbinu, a nešto zašto je k njima uteka, pa je zlo za o n y zemju u koju nema grmena zec da uteče.

S ovijem Arbanasi nekoliko štetu čine, jer mlogi arbanaški sretnji otac ima nesretnjega sina koji mjesto dobro činećega oca svako nevaljanstvo čini i bježi ka zlikovac, a otac mu Boga moli da pogine, prijed no sva zla učini koja je počeo. Pa takvi otac, koji je svoj vijek dobro čineći proša, sad gleda Arbanase đe mu njegova krvnika, a ne sina, dočekuju i časte u svoje kuće!

S ovoga i ovakoga, reko' da zlo čine, što zlin toliki utok kod nji na'ode.

Opet o lažnoj časti
Ali ko bi moga na red opisat' takvu zlu nji'nu fantaziju, za koju se natiječe ta' narod ko će bolji bit'?!

Oni lakomeći se i trčeći za nekom slavom i odlikovanjem, i u zlo, i u dobro. Tako je među njima: koji dobro čini, čini ga svesrdno, što može i što ne može, grabi se i trudi se danom i noćem, traži čim će svoje dobročinstvo umložit' da ga u to drugi ne preteče. Na to su lakomi više no drugi narodi, stoga i' je lakše svoje i sebe žrtvovat' za čast svoju, no drugome narodu. Ka što je prijed o tome u kratko rečeno, tako i zlijem putem nji'n koji okrene, koliko više zla čini, toliko se više diči š-njim no drugi narodi, i to ne da je sebičan samo da grabi i tuđe sebe prisvaja, ka što se u drugi svijet takvije' na'odi da i' sebičnost svoja na zlo i nevaljanstvo upućuje, a oni, i bez nikakve svoje koristi, kao đeca u igru zlo drugome žele činjet', samo da pokaže e nije188 strašljivica. Da pitaš njega: „Zašto zlo činiš?" on će reć': „Pr ćef e np faće-n"; to će reć': „Za ćef i za obraz". I mlogi zato u svoje zločinstvo uzda'ne sa srca, ka da je-m[u] to obrazu šteta i sramota, a ne korist.

Između drugije' evo da pomenem jednoga Arbanasa, kako mi je odgovorio, kad sam ga za takvo korio. A to je Palumb Đeka, iz Gruda, kojemu bješe ubio rođaka jedan Turčin, kojega ne moga ufatit' ni ubit', za osvetu. U toliko Turčin ubi drugoga, zato ga ufati sud turski u Podgoricu i posla ga svezana veziru na Ska dar. No, Palumb Đeka, s nekoliko svojije' Gruda, preteče i' na Ržanički Moc', ugrabiše ga zaptijama i sudu, te ga ubiše, i Palumb zasluži da mu junačvo arbnaške pjesme opjevaju, ne to liko radi njegova ličnoga junačva, i ako ga ubio sudu u ruke, no se to dalo Gruckome jakome plemenu, koje je vrijedno presu dit' veziru i turskome sudu. Ovo imaše značaja u Arbaniji. Grucko pleme i Palumb, kad je čuo da mu ja to ne odobrajem da se opoštio (ali on nije zna za čam mu ja ružne riječi govorim na daleko, a malo smo se poznavali i lično, n o više po čujanju), on dođe kod mene da vidi što mi je na njega da mu ružno zborim. Ja mu reko': „Kuči i Grudi vazda su se bili među sobom još od

starine, ka krvnici, pa i mi sad neka se psujemo - ja iz Kuča, a ti iz Gruda". „Zbori mi što 'oćeš, on mi reče, nijesam ja zaslužio da mi ružno zboriš, jer narod misli da ti svakome govoriš, ko što zasluži; a za mene nepravo misliš i govoriš, no te kumim i molim, nemo' me na Božu pravdu tužit', no mi kaži ko te prevario da sam ružno ikome učinio; pa ako dokaže oni što je tebe kaza, onadar me ruži ti i sve moje pleme; ako bidneš ti prevaren, onadar kaži da sam pošten čoek, ka što misle Arbanasi o mene". Poslije svega govora, reko' mu: „Kaza mi je Palumb Đeka da nijesi dobar čoek!" Kad mu reko', da mi je on za njega kaza, onadar ra više čudo nađe, i reče mi: „a đe sam ti ja kaza?" Reko' mu: „Na Mos' Ržanički, kad si ubio onoga Turčina za osvetu."

Kad je čuo ovu riječ, sinuše mu oči i druga zdraka u obraz, i reče: „Imam li druge ma'ane, do te, kod tebe?" Reko' mu: „Nemaš!"

Onadar mu se na oči poznavaše kako raste u tijelo i u pamet, a ja mu se omali' pred oči, ne izgleda' mu viši no kokot bez u'ora!

I tako, ja s niska a on s visoka, produžismo govor: on svoj gaziluk faleći, a ja kudeći. Reče da „nije drugi Arbanas junačkije od mene ubio Turčina na zor vezira i suda, a među onoliko Turaka, to mi sva Arbanija priznaje". Reko' mu: „Ja znam, kako se junačkije moglo, da si ti bio bolji čoek". Reče: „A kako se to moglo bolje učinjet', no sam ga učinio?" Reko' mu: „Da si ga ugrabio Turcima i reka' i: 'Ajte vi zbogom! Pozdravite vezira, kažite mu da je ovo moj Turčin, koji se mene prijed zadužio, i vi ne smijete dug u njega tražit doklen mene dug plati. Pa da si Turčinu svezane ruke odriješio i reka mu: 'idi po zemji i živi dokle ja

kćenem. - S ovakvom osvetom bi ugodio Bogu i onijema ljuđima koji su pametniji od nas, i s tijem bi i nas približio njima, i pokaza i' da se u naše krajeve može rodit' čoek sa srcem i osjećajem koji zna što je pravo poštenje". Njemu se zavrćeše suze na oči, vas se strese, i reče: „Da si mi to prijed reka, tako bi' učinio". I žalosan ojde, govoreći: „Sad bi' željno.svoju krv oprostio, i ruku jednu okinuo, tek da mogu pomoć' Turčinu kojega sam ubio".

Ja sad, videći ga kako klonu i propade, vjerova sam ga i pomislio: Ada koliko je drugije' koji se biše mogli popravit', kad t e Palumbo ovako bi moga na dobro okrenut'! Jer pričaju za njega Arbanasi da je više bio junak, no pobožan čoek, a može bit' i svoga ubjenoga Turčina da je žalio više radi svoje više časti, no radi više pobožnosti, te s toga mogu vjerovat' da je i moj Palumbo iskraj mene otiša, tužeć i više zato što je jeftiniju slavu dobio, a skupju izgubio, no što nije ugodio pobožnosti, ka i druga vrsta Arbanasa koja slavu, đe ju nema, traži, ka što je prijed rečeno za nji'no k slavi 'itanje, s kojom misle da će s tijem sebe i evoje ime nagradit', ka i što ga nagrađuju, kako oni misle. Jer i oni takvi koji su, na'ode po nekije' svojije' stručnjaka i bestija koji pofaljuju i odobraju jedan drugome nevaljali rad i zanat. A u besudnu zemju, zlin goremu, a turski sud obojici, pomaga te se istoga veliko kolo stvori: da i' nji'n nevaljali rad ne samo pofale, no i' čak i u pjesme opjevaju. A u to je spasenje arbanaške časti, pa se to neznalicama čini dosta jedna riječ da mu se reče trima, to će reć' junak. I tako odobrajući zlin zlome, u koje i' Turci pomagaju, zato oni moraju trpjet' nevaljanstvo, i otac od sina svoga, i seljanin od seljanina, kano ti đe je vlast zlu i opačilu u ruke, te se čine, među toliko dobrije' i pobožnije', nesmislena, bez svoje koristi, zla drugome.

Oni i Crnogorci
Ono, ima i u nji' koji pljačka i grabi, ali oni smijeraju, i najniža grabnja da i' blizu slave izgleda, kako ju može drugo ime zamijenit', a ne niska grabnja, žmureća, samo da iju, ka što čine neki u Tursku, na druga mjesta, grabadžije koji grabe da iju, a nikoga ne biju. A oni koji grabi miješa ga s ubistvom koje je sa slavom pomiješano. Tek u nji' nema crnoga ni bijeloga, u čam se slava ne traži tako veličanstveno da se ne može opisat' nji'na fantazija, od koje imamo neki dio mi Brđani i Crnogorci u običaje, da se u mlogome priliču s arbanaškijema običajima, i to više imaju toga plemena Brcka koja su bliža Arbanije, kao Vasojevići i Kuči, malo Lješnjani i Ceklinjani, a poviše Cr[m]ničani. Ova su više poznata s Arbanasima i nji'nijema običajima, da i' nijesu toliko opori jednijema i drugijema, no se miješaju, traže jedan drugoga, čine poznanstvo i prijateljstvo, bratime se i kumuju, i u sve drugo se slažu, kad se ne biju među sobom; samo i' je u jezik velika razlika, no i to su mlogi jedni od drugije' naučili da govore, naši arbanaški, a oni naški. Mlogo Arbanasi traže poznanstvo i prijateljstvo s našijem ljuđima. Oni često dolaze na naše skuštine samo zato da pregleda kojega će izabrat da se š-njim pobratimi, ali okumi i postanu blizika, s više ljubavi no rođena braća. Natiječu se naši i nji'ni, koji će boljega prijatelja ugrabit'. Ali u to se više Arbanasi 'itaju. Tako se natiječu koji će kojega bolje i ljepše dočekat' i častit', kad dolaze jedan kod drugoga. Pa kad Arbanas ljepše dočeka i časti Brđanina, no Brđanin njega, on je ne samo sebe ponizio, no je i pleme malo s tijem nakadio. Ako se potrefi Arbanasu da ga pobratim Brđanin preteče u gostoprimstvo, već je čast arbanaška postradala. Ali se to rijetko događe, u gostoprimstvo da dobije naš prvenstvo, jer to je muka ugrabit' i preteć' Arbanasa; pa i da je se obilatije i bogatije našemu, ne umije ga, ka Arbanas, kad ga daje onako uglačit' i upitomit'. A bivalo je našije' Brđana i Arbanasa da začudi svojijem dočekom i gostoprimstvom, jer se u mloge stvari u običaje priliču, teke je u nekoliko razlike, koju smo prijed viđeli, te se Arbanasi više trude da ugode i održe, što gostoprimstvu na dio dolazi, a Brđanin je u to ozbiljni[ji]-n i svesrdno gosta dočekuje; ako mu što i manjkaje, to ga ne muči ka Arbanasa. Ali, ka što reko', u mnogome se približaje u običaje Brcke i arbanaške, samo u nji' nešto po drugojačije i duže u familijarne stvari, kao svadbe, ženidbe i udadbe, slave krsnije' imena, uoči krsnoga imena, dolazak prijatelja na slavu.

Krsno ime
Teke oni više svečeva od nas u godinu slave, i jedan u drugoga idu. Oni se ne zovu na krsna imena, no bez zvanja dolaze. Znaju kad ko slavi, pa idu ne samo prijatelji i poznanici, no ko goj dođe, za tri dana slave, svakome je kuća otvorena i sofra postavjena, i prosjak dolazi da ije i doma da ponese. Oni daju prosjaku i koji ne bi trebalo da prosi, ni da mu se dade; ali oni mu daju, govoreći: „Kad ne žali on sebe ponizit' prošnjom, ne žali ni ti ono što ćeš mu dat'".

Oni tolikome svijetu, koji na slavu dolazi, ne mogu mu ugodit' po nji'nski u takve prilike, no samo dobrom voljom, pa drugo što se nađe. I oni se vjeruju da se drugojače ne može, pa su zadovoljni z-dobrom volom; a đe nema volje, zaludu mu drugo daješ. Arbanase je lakše dočekat' i častit',kad ti u goste dođu, no drure ljuđe.

Oni služe svece na plemena: Oti - Ivanj-dan; Kastrati -Markov-dan; Grudi - Gospođin-dan, koji su Latini, a koji su Turci - Đurđev-dan; Selčani - Petkov dan i Nikolj-dan ljetnji; Vukali i Nikali - Gospođin-dan; Boga - Mi'olj-dan, Škrjeli -Nikolj-dan, Šal>ani - Ivanj-dan; Beriše i Mrturi - Gospođin-dan, i tako dalje, po plemena, svaki svoga sveca slavi, a svetoga Nikolu zimskoga svi slave. Turci su se trudili oko arbanaškije' poturčenije' plemena da ne slave, osobito svetoga Nikolu i druge svece koje su slavili, dok su se krstili, govoreći i': „Sad Mu'ameda vjerujete, a ne svetoga Nikolu i prve vaše svece". Ali su Turci malo u to mogli ukrotit', no su i sad Arbanasi, koji se krste i klanjaju, zajedno na slave i na svadbe, žene se jedan od drugoga, kao prijed. Ovo Tur ci kad ne mogaše smest', onadar i s ovijem pokušaše: načinješe sedamnas' me'tepa (škola) u Arbaniju, đe su i' 'odže učili radi arbanaškije' Turaka, da i' u vjeru bi utvrdili i odaljili od staroga krsćanskoga običaja, ko-jega su prijed turčenja držali; to i' je izgledalo da ma'anu turskoj vjeri na'ode, i s tijem smetaju drugijema da se ne turče.SABJU

I ovo, zaisto, čudnovato mora bit' da se tako slažu: u jednu kuću,' i jednu familiju, i u jedno selo dvije vjere, i da jedna drugoj ne smeta, no članovi familije, kao se među sobom ljube, tako i vjere jedan drugome paze, u koju se koji drži! Pomagaju jedan drugoga i ispunjavanje dužnosti da svesrdno drži ono što ko vjeruje. Na primjer, reći će Maraš, koji se krsti: „A ti, striko 'Asane, sa strikom Alijom, nijeste danas u petak klanjali ni abdes uzimali" - „Stakurula bilateš! ...reći će starčevi, „nijesmo znali da je petak danas". Maraš: „Jest, petak je, no idite da se molite Bogu, pa brzo dođite da se ruča, i pastiri da se ne pozne stoku otvarat'." Tako i nekrsćeni krsćene opominju da ne zaboravju krstit' se i u crkvu 'odit'. Ovo se zajedničkoj familiji prestavja, da će jedni bez drugoga ostat': i 'Ristos će svoje, a Mu'amed svoje, kastigat' kad ne bi molitvom svaki sebe otkupio, no bi u grije' panuo. Ovako jedne familije pobožne čine, a ima džegadura koji se rugaju ovome; i više se krsćani Mu'amedancima rugaju i ma'ane malo na'ode, što su staro propuštili. Ali se oni u svemu drže u blizinu prilijepjeni, ka što prijed reko'. Zato su se Turci mučili, škole gradili, 'odže učili da ovo među njima razdalje, ka što smo prijed viđeli. Ove 'odže i škole nijesu davno bile, no, po prilici, u doba Smail-Pašino. Ali, bilo kad mu drago, no 'odže malo su s tijem razlike u običaj toga naroda postigli od onoga što su tražili, i to najviše su tražili da zaborave arbanaški Turci slavit' svetoga Nikolu kojega svi uopšte slave, ka što smo viđeli. No, pošto se uvjeriše da se to ne može, onadar se i 'odže kao dobrodušni učinješe, i rekoše i' da čine trpeze i gozbe i da idu jedan u drugoga na Nikolj-dan, samo da ne pominju slavu svetome Nikoli i da ne užižu svijeću uoči njega. I tako jedni od nji' sad ne užižu svijeću, no meću onoliko voska koliko se u svijeću gorelo, na oganj, te izgori uoči sveca, a drugo ostade ka prijed. I to čine oni koji su u polje i blizu varoša, a oni kojijema plemena u goru žive, od nji' se malo što takvo traži. Ali Turci ne izmijeniše, u glavnome, od šta su tražili ništa, no se zadovoljiše, s čim smo viđeli, da uoči svetoga Nikole, mjesto svijeće, gore vosak na oganj, a drugi običaji arbanaški ostadoše ka prijed.

Žena
Zaludu su 'odže proklestvom prijetili da se nji'ne Turkinje kriju i po turski se vladaju - o-toga nema ništa.

Arbanaške Turkinje nijesu ništa drugo do Arbanaške. Đevojačka vjeridba, udadba, svatovi i drugo vladanje po starome običaju: krsćanke i mu'amedanke jednako se ponašaju u mladost i u staros', robu jednaku nose, muški od nji' jednaku poslugu traže, koju je teže ispunjavat' no đe druto. Osobito za koliko je mlada nevjesta, ona je nešto više izmetu dužna od svake sluškinje, od koje se traži usluga sprem mlogo nji'ne uštivosti, ka što smo prijed viđeli, da Arbanasi u svemu traže odviše, da se čazbeni pokažu. Tako, i nji'ne žene, dok su mlade, s trudom i' zapada dokle to izmire. U nji' mlada nevjesta služi familiju i prijatelje, dvoreći na noge, vazda na gotov si. Koliko je goj u familiju čeljadi i gosti, ona je svakome sluta: da pazi na najmanju stvar đe ko stoji ali sjedi; da namjeeti čim se i: može; ko traži vode da pije, ali se mije, ona mu daje; ko napuni sipsiju du'ana, nevjesta sa štipavicama gvožđenijema, koje o pasu nosi, i š-njima svakome uglijev iz ognja na sipsiju, punu du'ana, meće, pa ako će na stotine ljuđi i sipsija u kuću bit', ka što i biva, jer je običaj i kod nas i kod nji' da se kupe seljani po noćšna sjednik, da mladež igra i pjeva, a stari se razgovaraju i puše du'ana i gledaju ko najljepše igra, i grabe se mladi koga će pofalit' stari.

Ovakvi se sjednici kupe najviše u kuće u koje su tu godinu nevjeste dovedene. I ona svakome izmet, koji reko', čini: goremu i boljemu, mlađoj đeci koja mogu na sjednik doj; s jednom riječi, Ciganin najgori ili vojnik najbolji, ona je dužna jednako poslužit', da se čoek čudi, kako ta' nesretnji rob može to stizat', što petnas' žena da je tu, svijema bi posla ispalo, a ona sve mora sama svršit' ali se osramotit'! A i da nije seljana ni gosti, da i' se služi, no da se smete radeći tolikoj familiji u svoju kuću, koji u velike zadruge žive, u koje se i po dvije vjere slažu, koji se krste i klanjaju.

Narodnost i vjera
Oni ne ma'anišu jedan drugome, pa i ako bi radi[ji] krsćeni da mu se nije brat potur'čio; sad ga već povrnut' ne može, a i da može brata povrnut' i opet pokrstit', brat mu s tijem još više cijenu gubi, ka što su ju mlogi takvi u ta' narod izgubili, govoreći takvijema: „Dosta je i jednom sebe ponizit' i vjeru promijenit', a ne tuckat' se od vjere do vjere, ka slijepac od vrati do vrati", pa je ovakvi radi[ji] da mu je brat Turčin, no da mu je više ma'ane i da mu reku: „Ovi ni jednu vjeru stalno ne drži". I tako se drže i ginu jedan za drugoga. Ali njih koliko je jedna krv sjedinjavala, toliko i' je i nužda naučila da i' ne smeta vjera držat' se bracki; no i' je to ojačalo i osiguralo život, pa i' je to i pomoglo da ne mrze jedan drugoga radi turčenja, jer bi i tuđega Turčina ljubio koji mu život na muku brani i š-njim zlo i dobro dijeli, a ne svojega brata da ne ljubi, na mjesto kojega ne može imat' drugoga, kojemu će na nevolju reć': „Pomozi mi, brate!" Jer ako je vjeru promijenio, nije se razbratio, ni svoju krv zaboravio, no ima nešto da mu ne da brata zaboravit', teke bratu vidi nevolju, na koju mu potrča u pomoć da zajedno š-njim gine; pa kad svoju pogibiju ne šteđe za svoga brata, od kud da ga za vjeru promijenjenu ostavi i zaboravi, pa koliko goj vjeru mrzio, ne da se brat mrzet'. A ko ima srca da brata mrzi, tome će dopuštit' duša i srce da obadvije vjere mrzi, pa i da mu nije život nužden bracke pomoći, a ne kad ima i brata i pomoći, kojega će te uvjerit' ona poslovica koja govori: „Brate, ima' te, - ne zna' te; izgubi' te, - pozna' te!"

Mlogijema je poslije donijela i nužda i otvorilo i' oči da ne mrzi brat brata, poradi [ko]je se poturčio, ka što je i Arbanase ta škola naučila, kad preteže muka koja životu prijeti, no se gine, ako brat ne pomože. Ovi strah umloži zaborav na vjeru i ljubav među poturčenijema i nepoturčenom braćom u Arba niju, da se ljube i drže jedan drutoga još više no da su u jednu vjeru ostali; jer poslije nađoše u to sebe pomoć i spasenje, kojega ne bi mogli naj da ne bi turčenja, te pomože, koje se pokaza da 'oćaše gore bit' bež-njega. I, po prilici, Arbanasi u početak nji'noga pojedinuje' turčenje prijed stotina godina, što su se na male i pojedine brojeve turčili, i nijesu znali koliko će sebe poslije s tijem pomoć' i posnažit', te danas valjaju jedan drutome.

Jevo da pomenem što gođ o počecima nekije' turčenja starije', pa ću velike krokove učinjet', i doj do nji'ne sadašnjosti.

Daklen, ka što reko', oni su se prijed stotina godina počeli turčit', može bit', zbog više uzroka i sitnije', koji su sami po sebe poslije krupni postali. Ali u početak nji'noga turčenja, đe je više brata bilo, nijesu se u prvinu slagali oko vjera, ka poslije, no su se mrzeli dva brata među sobom; kad se jedan poturči, zašto se i drugi ne poturči, a drugi ga krvniči, zašto da se i on turči. I tako, dvije vjere mogle su i' za vazda razbratit; no kad dođe jednome od nji muka od neprijatelja, i viđe nemilu smrt pred oči, viknu: „A ne da' me, brate, pogibo'!" Brat kad glas ču i bracku opasnost viđe, zaboravi se vjera, uzavre krv, da se z-brackom i neprijateljskom zajedno smiješane prospu. S tijem se bracke oči i razum otvoriše da se uvjere, e ne može brat bez brata. I tako, prema vjera' ladnokrvni ostaše, a braća se sljubiše. Tu ljubav i svome potomstvu ostaviše, koji zlo 'oća'u preć' od turskoga besuda, da imaše braća dio u obadvije vjere, kako bješe azijacki zor š-njima krenuo da i' kalapi i za sebe i' udesi. No arbanaški Turčin i krsćanin, kad viđoše muku od jačega, pribiše se jedan pri drugome, naoružani koranom i vjerom s kojom reče Turčin Turčinu, arbanaški azijackome: „Bis-mila, ja sam Turčin, a ovo mi je brat, no mi ga nemo' tać', e, tako mi dina, s krvju mojega brata tvoja će se i moja prosut'!" Azijati, znajući da i' ne dopušta vjera da Turčin Turčina ubija, slušali cy. I tako arbanaški Turci dobiše dva bracva' jedno po krvi, a druto po vjeri, i s tijem sebe i svoje braniše, i do sad održaše, u koje sad vidimo plemena koja su se umložila od onije' malo brata, koje smo prijed pomenuli, u početak nji'noga-turčenja i razdvajanja vjera.

Opet oni i Crnogorci
Evo da kažem neka imena i početke nji'noga turčenja u stara vremena, a danas vidimo od pojednoga jaka plemena, ne to samo koji su se turčili, no i nji'na krštena braća, koji su se davno razdvojili i vjere promijenili i blizu se zaboravu primakli, da ne znaju e su od jedne krvi. Jedni su u Staru Srbiju i Donju Arbaniju. Prvo ću kazat imena dva brata i od nji' dva plemena; jedno je tursko, a jedno srpsko. A to su Vaso i Kraso, po kojijema i' se plemena prezivaju: od Vasa Vasojevići, srpsko pleme, naseljeno okolo Koma, rasprostranilo se od Kuča do Berana; a od poturčenoga mu brata Krasa, pleme Kastrnići u Staru Srbiju, oko Drine do Prokletija arbanaškija, ne daleko od Đakovice. A sad evo drugi dva brata i dva plemena: Bijeli Pavle i brat mu poturčeni Gašo, njegovo je pleme naseljeno s istočne strane Kastrinića, a od zapadne strane Dečana. Ovi su dva plemena jaki među arnauckijema plemenima i u tvrda gornata i krševita mjesta naseljeni.

No da vidimo sad za Gašova brata' risćanina, Bijeloga Pavla, i njegove potomke, Bjelopavliće, u Brda, đe se Bijeli Pavle naselio. Tu se njegovo pleme u polje Bjelopavlicko narodilo i umložilo, više od drutije' plemena.

Govori se u narod da su Gašo i Bijeli Pavle od Leke Dukađinca, i da su se braća tamo razdvojili: Gašo osta"tamo, a Bijeli Pavle doša ovamo. Ali ja o tome ne umijem pravo kazat', no da kažem još koje arbanaško i naško pleme: ko je kome po krvi blizika, pa i ako sam o tome u drugo kaza, neka ga i o'đen napomenem. Pleme Beriško, naseljeno u Staru Srbiju, u Pecku i Đakovičku na'iju. Ovi se s Kučima blizika drže, zato što su i' stari is-Kuča digli, ali, po prilici, višina su digli, a ne po jedan, ka oni što su prijed pomenuti. Oni su se više i umložili: ima i' više no u dva druga plemena. U nji' ima jedan dio Turaka, ali više Latina. Oni su se umložili i rasprostranila u nji' bracva, od kojije' su plemena sad postala, a u skup se zove arbanaškijem jezikom nji'no pleme: fis Beriški. Tako se i druga plemena fisom nazivaju, svaki po svome imenu i prezimenu. Druta plemena arbanaška blizu Skadra, Kastrati i Šaljani, i oni su neka blizika s Kučima, ali s manje poznanstva i blizine, no Beriško pleme. Na'ode se po krvi blizika' pleme 'Ocko u Arbaniju, plemena Čevsko i Pipersko u Crnu Goru i Brda. Klimenti u Arbaniji i Ceklinjani u Crnu Goru na'ode se blizika, ali s manje izjašnjenja, no 'Oti s Čevjanima i Piperima, jer se ovijema jasnije zna.

Tako i rečena plemena u Staru Srbiju, to jest Gaš i Kastrnić i Beriša, staro i mlado, svako zna s kim je po krvi blizika.i to s velikijem zadovoljstvom želi čut' i viđet' svoga. A kad ga vidi, najžalije mu je e ne umije govorit' jednijem jezikom, jer više brat brata i svojta svojtu želi lj ubit', ka kad su daleko no blizu. Ali, ja nijesam pismen, da potanko tu želju srca, koju sam vidio, izjasnjujem, tek u veliko preskačući, opominjujem. Ali ja ne velju samo u Arbaniju da svoj rod ljube, no i na druga mjesta, pa i ako [se] Arbanasi više na to lakome kao prost a besudan narod, pa pun želje koje, reko', više no drugi narod; a i drugi imaju dobre želje za svoga.

Ima nešto što ga nagoni i vuče sebe da ne može svoju krv zaboravit', pa i da bi ktio, no i da krene k tome, ne traje mu, no se izgubi to i drugo, u misli dođe, pa i da digne oruže na svoju krv, i da ima srca da ga ubije sam, nije mu prijatno da mu ga drugi ubije.

Slično u Hercegovini
Evo na stranu Jercegovine, na stotine godina koji su se razdvajali i vjere promjenjivali, nijesu svoju krv zaboravjali, no sve jedan drugoga rodo zove. U ta' broj i sebe mogu brojit', da su oni mene zvali, i ja nji', rodo. Ali moji dugi krokovi, koji svuj o 'đen preskačući trče, neka i a'đen velike 'rpe preskoče, tek da pomenem o onome, što reko', da se krv ne da zaboravit', ni onome koji sam brata bije, ni on može gledat' da mu ga drugi bije i osramoti. Evo tome primjer na stranu Jercegovine, u grad Nikšicki. Neke porodice is-Kuča, a neke is-Pipera, u staro vrijeme presele se i nasele u Nikšiće, đe se poturče porodice oba plemena Kuča i Pipera. Tu se namlože, i od nji' je bivalo turskije' junaka koji su se klali z-Brđanima i Crnogorcima u bojeve i u četovanja. Dopirali su i u svoja stara plemena, Kuče i Pipere, da pljenjuju i ubijaju, a neđe i' poginu. Oglašeni junak Sefer Piper koliko je zla svojemu starome rodu učinio, iz grada Nikšića, đe su rečene porodice vjeru promijenili, a prezime svoje su držali i zvali se Kuči i Piperi, ma'ala Pi-perska i Kučka, okle su izlazili krvnici srpski. Ali, ka što reko', nijesu zaboravili se zvat' po imenu staroga mjesta iz kojega su se preselili. Tako, nijesu zaboravili sačuvat' i odbranit' svoju braću, đe su goj mogli, od svije drugije' Turaka bez od sami sebe, jedni što i' nijesu šteđeli zlo da i' ne čine, a neki su i' i od sebe ka sebe čuvali.

Ne mogu i' ja to nabrajat', no samo jedan primjer nji'ne bracke sebične želje da pomenem, kako su željeli slavu i dobit, svaki svome starome poreklu. A to, kako su se Kuči i Piperi klali među sobom, u to su i' braća poturčena u Nikšiće sve pazili, koja će strana dobit', pa kad čuju Turci Kučki, da su Piperi više izginuli, oni čine veselje i šemluk iz pušaka; a tako Piperski Turci, ako Kuča više pogine, oni čine šemluk i vesel. Čujalo se da je oko toga, pr e pirajući se, bilo i bojeva da su se bili; pošto svoj svome ne može pomoj ovamo, a oni se pokolju tamo.

Evo još jednoga Turčina da kažem, koji nije moga podnijet' pogibiju brata 'risćanina kad mu ga Turčin ubio.

A to je Murat-aga Ganić, u Bijelo Polje. On koji se poreklom Kučka porodica zove, kad je čuo da je ubio Turčin Kuča i posjeka mu glavu, i Turci mu idu na bumbareć i na čestitanje, u to je i Murat-aga doša i pita Typ čina što mu je reka Kuč, kad je doša da mu glavu siječe. Turčin mu, bez zle volje, reče da mu je Kuč govorio: „Nemo' me posjeć', e će se naj braće Kuča.koji će me osvetit', i ti ćeš poginut"'. Murat-aga reče:„Pravo ti je kaza i za218 brata i za tvoju219 pogibiju! Ja sam mu brat!" i upali dvije kumbure u njega, ubi ga i uteče između Turaka.te ga ne ubiše, ni ufatiše da ga paša sudi, no je bježa, po običaju, pod krv, dokle ga parom umirio, i to po običaju; tek glavom ga nije platio, n o je živio i po tome bio zabit i sudio u Berane. Ali sad nije živ, no čujem da je umro, a sin mu je sad u Berane. No, ja ne mogu pojedinosti nabrajat' između brata krsćenije' i nekrsćenije'; samo toliko mi dođe na um kad viđo' što je brat bratu na volju i na nevolju, te ne mogu učinjet' velike promjene carevine, da jedan drugoga zaborave, no poslije vjekovima dugotrajnoga izguba na'ode se i javljaju se jedan drugome, preko vječitije' izguba i bracke krvi zaborava.

Ali se ne da krv u vječitu grobnicu zakopat'. To mi se pokažuje svuj okolo Brda i Crne Gore, da se svoja krv ne da zaboravit'. Pošto ne zaboraviše neke krvi naše s nama Brđanima i Crnogorcima, u Staru Srbiju i Skanderiju, koji su se najbliže primakli svojekrvnome brackome izgubu, neka se ne nada drugi da će svoj svoju krv zaboravit'! Stoga ovoliko i reko' za ono što nijesam umio znat' da ga ima, dok sam ra vidio; i kažujem za ono što se samo po sebe kažuje, u čoekovu prirodu da je Bog ulio neku snagu za ovo, mekšu od druge u čoeka snage, koja mu nema dugotrajne nepobjedime stalnosti prema bracke mržnje i nesaglasija, no mora ispličat' i u zaborav potonut', a ljubav brackoga srca iskru brac k e ljubavi raspalit', približit' i sljubit'. - Govori slovo Bože; „JBubi bližnjega svojega", a ne govori: „Ljubi brata svojega", jer to je bez opomene u krv prirode rečeno, da se ne može krv podijelit".

Priroda približaje osjećaje srca i duše k brackoj ljubavi. Lasno je uvredu kratku na brata zaboravit', no je muka i rana srca čoekova cijeloga brata izgubit' i zaboravit'. To ne da priroda, to ne da krv u koju je neka božanstvena sila, koja nad dobrom i nad zlom voljom čoekovom gospodari. Prevario se oni koji misli da će ovoj sili presudit' i sobom gospodarit' i, tražeći brata po vjeri, a brata po krvi zaboraviti. Ne! Priroda se ne mijenja kao misli slaboga čoeka. Ona je duboko svojijem plugom svoje sjeme usijala i temelj zakopala u krv čoečanskoga roda. Nijesu prirodni usjevi plitki i kratki, ka želje slabe smrtnoga čoeka. Pobjediće priroda, rodiće njeno sjeme u čistu krv, koja je prava i čista krv; ne treba joj pobjeda, obljutavila je, nije dostojna novoga života, pala je u grob, izgubila je srce i osjećaje, ne gleda oko sebe da vidi, ima li ljuđi, ima li Boga, ima li išta za novi život. Ne! Ništa o-toga za štetnu krv nema, zaboravila je samu sebe, predala mrtvome snu i vječitome zaboravu, ne traži novoga vaskrsenja, nije dostojna novoga života. Ali o krvima, dostojnijema, i nedostojnijema, sposobnijema i nesposobnijema ja ću to sve drugijema ostavit', koji će ljepše i bolje od mene to raspravjat'; a ja ću još malo reć' o prijed pomenutoj našoj po krvi braći u Staru Srbiju i Skanderiju.

Bolest i amanet piščev
Jako me bolest osvojila, da već ne mogu ovakve primjere arbanaške produžavat', no samo da rečem što mi je nuždeno.

Radi, Srbine brate, s Arbanasima i uzradićeš! Cuka' na nji'na vrata, i otvoriće ti se! Radi vjerno i istinito! Nemo' se uzdat' u svoju 'itrinu, ni u nji'nu prostotu da ćeš i' prevarit'! Neka ti ne mogu poznat' da ne radiš za nji'ov obraz, ka za svoj! Neka nemaju rašta piljit' 'iljadu oči u tebe, da ti traže ma'anu prevare! Jer prosti narod, kad opazi čistu istinu u tebe, u vatru će i u vodu s tobom!

Ka što reko', na žalost, ne da mi bolest da produžim kaževanjem o'đen. Još od knjaza Danila i knjaza Mihaila što bješe krenulo da bidne od Turske Carevine, kako se bješe uzrujala Turska Carevina ovladalo š-njom nezadovoljstvo i na cara i paše koji 'oća'u običaje da i' promijene, pa s te nepravde, a nešto od ctpa'a knjaževa i raje, sve bješe povrvjelo, od Stare Srbije i Arbanije, Bosne i Jercegovine, da se pridruže knjaževima kud je kome senta, Srbiji i Crnoj Gori, da u nji' pomoći traže, a sa sultanom vojuju. Pa ugasiše Srbi međusobnom mržnjom ta' buk svoga napretka...

Malo sam poviše što od ovoga u istoriju Kuča pomenuo, ali i to mlogo ukratko.

--57.66.70.225 (talk) 11:56, 25 November 2012 (UTC)MMMMMMMMMMM =='''Pisac među njima==

Sad bi trebalo da kažem kako sam ja s Arbanasima i Arnautima moje vrijeme proša, a kako sam ja nji', i oni mene, vjerovali i veliki nad jedan na drugoga imali, i plemena zavađena međusobna arnaucka mirili. Od svega ovoga mojega š-njima ništa ne mogu da opišem, samo toliko da kažem, kome bi preša bilo znat', moga bi naj rukopise, koji su mi dolazili od Arbanije i Stare Srbije a, može bit', naša bi se koji i od Bosne i Jercegovine.

Samo ovoliko da kažem za vjernost moje braće i družine Arbanasa, koliko su mi valjali potlašnjega rata. A to ovako. U početak rata, ja sam doša u Kuče, u tursku granicu, te su se pobunili Kuči i obrnuli pušku na Turke. Paša turski je potpunio s vojskom Medun i fortice, Fundinu, Koće, Zatrijebač i Ora'ovo. U Ora'ovo je metnuo Arbanase, pred kojijema je bio klimentački barjaktar Ujk Gila i drugi glavari arbanaški. Turci su metnuli Arbanase u Ora'ovo zato navr' glave od Kuča, kako ja s Kučima neću moć' nikako boj činjet', budući je selo Opa'ovsko najgornje od Kuča; pa kad se biše pobili Kuči s Turcima, da Arbanasi vazda mogu udarit' nama s pleća, kako ne bismo Turcima. mogli na'ud it' na grad i fortice, a kamo li u Podgoricu. No, ja s mojijema Arbanasima zdogovorim se, i oni mi dadu riječ da ja mogu ostavit' sela Kučka na nji', i u sela žene i đecu, i da te mi oni sve čuvat', a ja da se mogu bit' s Turcima, ne samo na grad i fortice, nego, ako i' mognemo prićerat', i do u Podgoricu, ka što je tako i bilo. Naša je vojska u prvi boj ćerala Turke do vode Ribnice i Podgorice, a moji vjerni Arbanasi čuvali mi Kuče, ka što reko', koji su, da su kćeli, sve Kuče bez puške mogli spalit', i to bez da kreću cijelu vojsku što su imali, no samo sto vojnika da su poslali prema Meduna i fortice na Sjenice, samo da mi put prepriječe da se ni jedan moj vojnik ne bi više moga vratit' u Kuče, no mi da idemo u Pipere, a narod vas da ostane u ropstvo...

Ja ovo reko', da su mi tako Arbanasi čuvali pleći prvi dan; no i poslije, kad smo ćerali Turke, u svaki boj do Podgorice i Ćemovskoga, svaki dan su mi čuvali pleći Arbanasi, ka prvi dan. Tako je bilo, dokle goj sam i' posla, po komandiru Novu i vojvodi Vasu, riječ da mi pušte Ora'ovo i Zatrijebač. I oni su tako učinjeli. Ja i' ne 'oća' ni ta' ma' poslat', da ostanem bez takve uzdanice od Turske, no opazi' da Turci 'ote drugu vojsku da tu šilju, pa onadar zlo za mene! I toga puta, ja s Arbanasima svojevoljno i mojom