User:Eglegreen123/sandbox

Valentin Silvestrov
Valentinas Silvestrovas (Валенти́н Васи́льович Сильве́стров; g. 1937 m. rugsėjo 30 d.) – ukrainiečių kompozitorius ir šuolaikinės muzikos pianistas. Jis yra vienas iš avangardinės muzikos pradininkų SSRS laikų Ukrainoje.

Biografija
Valentynas Vasyliovyčius Silvestrovas gimė 1937 m. rugsėjo 30 d. Kijeve, Ukrainoje, kuri tuo metu priklausė Sovietų Sąjungai. Penkiolikmetis Silvestrovas pradėjo lankyti muzikos pamokas, vėliau (1955–1958 m.) mokėsi fortepijono Kijevo vakarinėje muzikos mokykloje. Paraleliai studijavo Kijevo inžinerinės statybos institute. 1958–1964 m. studijavo Kijevo konservatorijoje, kompoziciją lankė pas Borisą Liatošinskį, o harmoniją ir kontrapunktą pas Levką Revutskį.

Silvestrovas laikomas vienu iš pirmaujančių „Kijevo avangardo“ kompozitorių. Dėmesio centre jis atsidūrė apie 1960-uosius, kai buvo audringai kritikuojamas konservatyvios sovietinės muzikos estetikos šalininkų. Nors neoficialiai jo muzika sukėlė nemažą ažiotažą, oficialioje terpėje ji buvo ignoruojama, net draudžiama atlikti. Tuo laikotarpiu V. Silvestrovo kompozicijų premjeras buvo galima išgirsti tik Rusijoje (Leningrade, dabartiniame Sankt Peterburge) bei Vakaruose. Jo 3-oji simfonija 1967 m. buvo apdovanota Koussevitzky premija, o 1970 m. Utrechte himnui šešioms orkestrų grupėms buvo suteiktas garbės vardas tarptautiniame festivalyje „Gaudeamus“. Nepaisant tokių įvertinimų dėl 1970 m. protesto per oficialų susirinkimą Kijeve, jis buvo pašalintas iš Ukrainos kompozitorių sąjungos. Silvestrovas piktinosi sovietų valdžios apribojimais ir reikalavimais, tad vėl prisijungti prie Ukrainos kompozitoriių sąjungos jam buvo leista tik po trejų metų. Tokia bausmė prisidėjo prie jo muzikinės kalbos pokyčių – nuo triukšmingų partitūrų jis perėjo prie švelnių, intymių kūrinių – 24 „Tylios dainos“ balsui ir fortepijonui persmelktos ramybės ir vienatvės. Toks ramus, medatyvus tonas leido Silvestrovui vengti politinių temų likusiu sovietmečiu ir jo tarptautinis įvaizdis pamažu augo.

Nuo 1970 m. Kijeve dirbo kaip laisvai samdomas kompozitorius. Jo 1984 m. sukurtą simfoninę poemą fortepijonui ir orkestrui „Postludium“ galima laikyti proveržiu į tarptautinį pripažinimą. Tam įtakos padarė bendradarbiavimas su ukrainiečių ir amerikiečių kompozitoriumi, pianistu Virku Baley’u. Jo dėka 1985 m. įvyko pirmieji Silvestrovo „Postludium“ fortepijonui ir orkestrui pasirodymai, o 1988 m. – simfoniją baritonui ir orkestrui „Exegi monumentum“ Las Vegase bei Valentino Silvestrovo 50-ojo gimtadienio koncertas Niujorke. Dešimtajame dešimtmetyje Silvestrovo muzika skambėjo visoje Europoje, taip pat Japonijoje ir JAV. 1998–1999 m. jis buvo kviestinis DAAD (Vokietijos akademinių mainų tarybos) narys Berlyne, kur iki šiol buvo pristatyti trys pagrindiniai jo kūriniai: „Metamuzika“ (1993 m. kovo mėn.), „Dedikacija smuikui ir orkestrui“ (1993 m. lapkritis) ir Šeštoji simfonija (2002 m. rugpjūčio mėn.). Silvestrovas tapo kviestiniu kompozitoriumi Almeidos muzikos festivalyje Londone (1989), Gidono Kremerio Lokenhauzo festivalyje Austrijoje (1990), įvairiuose festivaliuose Danijoje, Suomijoje ir Olandijoje. Vėliau jis buvo „rezidencinis kompozitorius“ Vengrijoje (2007 m. Panohalma), Lenkijoje (2009 m. Nostalgijos festivalis, Poznanė), Austrijoje (2013 m. Klangspuren, Schwaz), Šveicarijoje (2016 m. Davoso festivalyje „Jaunieji menininkai koncerte“), Nyderlanduose ( 2017 Hagoje, negirdėtos muzikos festivalyje) ir Vokietijoje (2017/18 Staatskapelle Weimar). 1991-aisiais Ukrainai atgavus nepriklausomybę, o ypač po 2004-ųjų Oranžinės revoliucijos ir 2014-ųjų Maidano protestų prieš Rusijos įtaką, Silvestrovas vėl atsigręžė į politines ir religines temas. Tuo metu sukūrė dainų rinkinį „Maidan-2014“, chorui a cappella. 2022 m. vasarį dėl įvykusios Rusijos invazijos į Ukrainą, Silverstrovas pasitraukė iš Kijevo. Šeimos ir draugų paragintas 84 metų kompozitorius galiausiai nusprendė pabėgti į Berlyną. Ten jis gyvena nuo 2022 m. kovo 8 d.5.

Muzikos stilius ir ypatybės
V. Silvestrovo kūrybą galima skirstyti į šiuos laikotarpius:

1) 1960-1969 ankstyvuoju savo kūrybos laikotarpiu kompozitorius rėmėsi dodekafonija ir avangardu;

2) 1970-1989 stlistinės paieškos, kurios atvedė prie „metaforinio“ stiliaus. Nuo 1990 m. „metamorfinis“ stilius sutrumpintai vadinamas „metamuzika“.

V. Silvestrovas išgarsėjo septintajame dešimtmetyje su avangardinėmis partitūromis, kurios metė iššūkį sovietų estetikos normoms, sklandydamas tarp griežto modernizmo ir eklektiško polistilizmo. 1961 metais sukūrė pirmąjį savo serijinį kūrinį – „Penkios pjeses fortepijonui“. Aštuntajame dešimtmetyje jis atsisakė įprastų avangardo kompozicinių priemonių ir atrado stilių, artimą vakarietiškam postmodernizmui. Kaip teigia kompozitorius – „avangardo kompozitoriai daug dėmesio skyrė faktūroms, tačiau aš grįžau prie muzikos kaip kalbos“. Naujajam savo stiliui jis suteikė pavadinimą „metamuzika“ (sutrumpintas „metaforinės muzikos“ variantas). Iš daugelio graikiško priešdėlio meta vertimų Silvestrovas teikia pirmenybę „virš“ arba „už“. Tam tikra prasme „metamuzika“ reiškia universalų stilių, kuris apima kompozitoriaus pagrindinius kūrybos bruožus: tonalines ir modalines technikas, subtilų dramatiškumą, melodinės linijos svarbą, praeities kūrybos reprodukciją, pasaulio realijas ir vidinius išgyvenimus. Kaip teigia britų muzikologas Paulas Griffithsas, „laikas Valentino Silvestrovo muzikoje yra tamsus ežeras, vanduo vos virpa, praeitis niekur neišnyksta, tik lėti, netolygūs irklų virpesiai lieka vietoje. Čia niekas nenugrimzta užmarštin, melodija, retai išauganti ligi daugiau penkių ar šešių natų, užlaikoma, kiekviena nata pratęsiama kitų balsų ir instrumentų, taip sukuriant tėkmės aurą. Stiliaus elementai, laisvai nutolę nuo pirminių kontekstų, sugrįžta Weberno, Brucknerio, Mozarto ar paprasčiausiai folkloro pavidalais, tačiau viskas lyg prarasta, kiekviena melodija sykiu virsta aidu, skamba it prarasto laiko reverberacija, kiekvieno stiliaus dėmuo kalba apie prarastą laiką. Ilgametę Silvestrovo kūrybinę lemtį galėtų įprasminti sąvoka postliudas.“

Nuo 2001–2002 m. kompozitorius daugiausia dėmesio skyrė ciklinėms formoms, mažų sudėčių instrumentinei ir chorinei muzikai a cappella. Jo kūryba siejosi su fin-de-siècle era, ypač Gustavu Mahleriu. Kaip ir Mahlerio, taip Silvestrovo muzikinėje kalboje į pirmą planą iškyla melodijos svarba. 7 dalių ciklą smuikui ir fortepijonui „Atvejų melodijos“ (Мелодії Миттєвостей) kompozitorius apibūdina kaip „melodijas [ ...] ant ribos tarp jų atsiradimo ir išnykimo“[6]. Vokalinės muzikos, melodikos svarba Silvestrovo kūryboje labiausiai atsiskleidė žlugus Sovietų Sąjungai: tuomet kompozitorius pradėjo kurti dvasinius ir religinius kūrinius, paveiktus ortodoksų liturginės muzikos. Kai kuriuose Silvestrovo kūriniuose yra ukrainietiško nacionalizmo elementų. Kompozicijoje „Diptikas“ naudojami patriotiški žodžiai iš Taraso Ševčenkos eilėraščio „Testamentas“ (Заповіт, 1845 m.). 2014m. Silvestrovas šį kūrinį paskyrė Hruševsko gatvėje mirusio armėno-ukrainiečio Serhijaus Nigojano atminimui. Manoma, kad tai buvo pirmoji Euromaidano auka, paskatinusi orumo revoliuciją. „Euromaidanu“ ir „Orumo revoliucija“ buvo vadinami Ukrainos piliečių protestai, kurie truko nuo 2013 m. lapkričio iki 2014 m. vasario. Per šį laikotarpį Valentinas Silvestrovas nuvyko į Majdano aikštę Kijeve, kur išgirdo taikių demonstrantų maldas ir dainas, o vėliau – šūvius. To paveiktas jis sukūrė nemažai vokalinės muzikos – giesmių, elegijų, maldų, requiem, kuriuos apjungė į keturis ciklus ir pavadino „Majdano ciklų ciklu“. Šiame cikle yra ir „Malda už Ukrainą“, kuri tapo vienu dažniausiai atliekamu Silvestrovo kūrinių. Siekdami išreikšti solidarumą su Ukraina dėl 2022 m. prasidėjusios Rusijos invazijos, muzikantai atlieka šią kompoziciją visame pasaulyje, o artimiausiuose koncertuose taip pat bus pasirodymai Barselonoje, Varšuvoje, Sarajeve, Toronte, Klivlande, Oklande ir Hamburge bei kitose šalyse. „Tai, kas dabar vyksta, yra tik tūkstantį kartų padidintas Maidanas […] Maidanas buvo kamerinė versija, savotiškas trio ar duetas. O dabar tai orkestrinė versija.“ – teigia Valentinas Silvestrovas.

Sąsajos su Lietuva
Praėjusio amžiaus 7-ajame dešimtmetyje, V. Silvestrovas susipažino su lietuvių kompozitoriumi Osvaldu Balakausku, kuris taip pat tuo metu mokėsi Kijeve, Boriso Liatošinskio klasėje. 2022 m. spalio 22 d. festivalyje „Gaida“ įvyko V. Silvestrovo Devintosios simfonijos premjera, kurią atliko Lietuvos nacionalinis simfoninis orkestras (meno vadovas ir vyr. dirigentas Modestas Pitrėnas). Šiuo metu pats kompozitorius viešėjo Lietuvoje, Vilniuje.

Orkestriniai kūriniai
Vokaliniai

Kantata – sopranui ir kameriniam orkestrui

Rudens serenada – sopranui ir kameriniam orkestrui

Kantata „Odė lakštingalai“ – sopranui, fortepijonui ir kameriniam orkestrui

Simfonija „Exegi monumentum“ – baritonui ar sopranui ir orkestrui

„Poezijos ir muzikos momentai“ – sopranui ar baritonui, fortepijonui ir styginių orkestrui

Kantata nr. 4 – sopranui, fortepijonui ir styginių orkestrui

Kiti orkestriniai kūriniai

Simfonija nr. 1

Sinfonie nr. 3 „Eschatophonie“

Simfonija nr. 4 variniams pučiamiesiems ir styginiams

Simfonija nr. 5 dideliam orkestrui

Simfonija nr. 6 dideliam orkestrui

Simfonija nr. 7 orkestrui

Simmfonija nr. 8 simfoniniam orkestrui

Simfonija nr. 9 simfoninia, orkestrui

Malda už Ukrainą – Andreas Gies aranžuotė orkestrui

Himnas styginiams, pučiamiesiems, fortepijonui, čelestai ir varpams

Poema (B. N. Liatoshinsky atminimui) simfoniniam orkestru

Meta Waltz – simfoninė poema orkestrui

Klasikinė uvertiūra

Monodia – fortepijonui ir orkestrui

Meditacija – violončelei ir orkestrui

Postuludium – simfoninė poema fortepijonui ir orkestrui

Styginių orkestrui/ansambliui

Serenade – styginių orkestrui

Elegy

Himnas styginių orkestrui

Tyli muzika – styginių orkestrui

Atsisveikinimo serenada – styginių orkestrui

Vokaliniai kūriniai
Chorui

Kantata „Diptychon“

„Elegynull“

Requiem Larisai – mišriam chorui

Liturginės giesmės – mišriam chorui a cappella

Dvi Kalėdinės lopšinės – mišriam chorui a cappella

Virš visų kalnų viršūnių yra ramybė – mišriam chorui a cappella

Odė džiaugsmui – mišriam chorui a cappella

Trys šventos dainos – mišriam chorui a cappella

Malda Ukrainai – mišriam chorui a cappella

Dvi Dovydo paslmės – mišriam chorui

Kiti vokaliniai kūriniai

Tykios dainos – baritonui ir fortepijonui

Trys postliudai – sopranui, smuikui, violončelei ir fortepijonui

Kameriniai kūriniai
Styginių ansambliams

Quartetto piccolo – Icon

Styginių kvartetas nr. 1

Styginių kvartetas nr. 2

Styginių kvartetas nr. 3

Smuikui ir fortepijonui

Sonata „Post scriptum“

Ciklai „Momentų melodijos“

Žiemos nakties muzika smuikui, fortepijonui ir sintezatoriui

Hommage à J.S.B.

Dvi pjesės

Kiti kameriniai kūriniai

Drama – smuikui, violončelei ir fortepijonui

Žiemos nakties muzika – smuikui, fortepijonui ir sintezatoriui

Epitaphium – altui ir fortepijonui

Elegija – violončelei ir 2 tam tamams

Sonata – violončelei ir fortepijoniu

Quasi ‘cello solo’ – 2 violončelėms

Paslaptis – fleitai in G ir 6 perkusininkams

Trio – fleitai, trimitui ir čelestai

Projekcijos – klavesinui, vibrafonui ir varpams

Solo instrumentams
Fortepijonui

Kūriniai fortepijonui be pavadinimo (1954 – 1973)

Kūriniai fortepijonui be pavadinimo (1961 – 1979)

Kūriniai fortepijonui be pavadinimo (1996 – 2003)

Naivi muzika – fortepijonui

Musica Lontana – fortepijonui

Notiurnas – fortepijonui

Sonatina – fortepijonui

Nostalgija 2 fortepijonui

Tirada – fortepijonui

Sonata nr. 1 – fortepijonui

Sonata nr. 2 – fortepijonui

Sonata nr. 3 – fortepijonui

Bagatelles – fortepijonui

2 valsai – fortepijonui

Walzer und 2 Serenaden – fortepijonui

Mūsų laikų šokiai – fortepijonui

Penkios pjeses fortepijonui

Kičo muzika – 5 pjesių ciklas fortepijonui

Kitiems instrumentams

Misterioso – klarnetui

Orfe – Amžinoji melodija – sintezatoriui

Lacrimosa – smuikui