User:Emilia M Jaakkola/sandbox

Emilia Maija Elisabet Jaakkola (s. 8. marraskuuta 2003, Turku) on suomalainen oppilas. Hän opiskelee yhdeksännellä luokalla Liedon keskuskoulussa ja harrastaa partiota.

Jaakkola syntyi 8.11.2003 kello 21.03 Turun Yliopistollisessa Keskussairaalassa. Hänen vanhempansa ovat Mikko Erik Jaakkola, joka työskentelee mainostoimisto KMG:llä konseptisuunnittelijana sekä Elina Tuulikki Jaakkola (os. Toivola), joka työskentelee Turun Yliopistossa markkinoinnin professorina.

Emilia syntyi keskosena, noin kaksi kuukautta ennen laskettua aikaa. Hän painoi syntyessään 1940 grammaa ja oli 42 senttimetriä pitkä.

Hän meni yksivuotiaana Rehtorinpellonkadun päiväkotiin ja oli päiväkodissa viisivuotiaaksi asti. Viisivuotiaana Jaakkola meni Halisten koulun yhteydessä järjestettyyn esikouluun.

Ala-aste
Kuusivuotiaana Jaakkola meni Halisten kouluun. Siellä hän opiskeli kaksi vuotta parhaan ystävänsä Aino Kittilän kanssa. Kolmannelle luokalle sekä Jaakkola että Kittilä menivät Nummenpakan kouluun. Nummenpakan koulussa Jaakkola oli osana oppilaskuntaa.

Kesällä 2013 Jaakkolat muuttivat Littoisiin, Verkatehtaan kupeeseen. Asunto oli löydetty kesän alussa pidetyillä Littoisten Lumoavilla Pihoilla, jossa talon seinään oli kiinnitetty iso lakana, jossa luki “Koti myytävänä!”.

Jaakkola aloitti neljännen luokkansa Littoisten koulussa. Talvi kuitenkin opiskeltiin läheisellä Littoisten Monitoimitalolla koulun sisäilmaongelmien vuoksi. Neljännen luokan alussa Jaakkola myös vaihtoi partiolippukuntaansa Maarian Kämmeköistä Liedon Eränkävijöihin.

Jaakkola opiskeli Littoisten koulussa kolme vuotta. Neljännellä luokalla hän valitsi opiskeltavaksi A2-kielekseen saksan. Koska koulussa ei ollut tarpeeksi saksanopiskelijoita kokonaiseen saksanryhmään, Jaakkola luki saksaa etäopetuksessa. Hän kuului viidennellä luokalla oppilaskuntaan ja sai kuudennen luokan lopussa kirjallisuusstipendin.

Yläaste
Jaakkola oli koko yläasteaikansa D-luokalla. Luokkahenki oli Jaakkolaa ja ystäväänsä Alaretta kohtaan huono, eikä kumpikaan heistä päässyt mukaan luokan sisälle muodostuviin porukoihin. Jaakkola itse kuvasi luokkaa sanoen “useimmiten siedettävä, joskus huvittava, välillä raivostuttava, harvoin turvallisen tuntuinen”.

Lempiopettajikseen Jaakkola listaa Raija Rinnevaaran ja Sari Halsinahon.

7. luokka
Seitsemännen luokan aloittaessaan Jaakkola oli hermostunut ja pelokas. Hän ja hänen ystävänsä Alare eivät olleet aluksi löytää oikeaa luokkahuonetta, vaan seurasivat oppilasta jonka toivoivat menevän samaan paikkaan. Onneksi näin myös kävi, ja oikea luokkahuone löytyi.

Jaakkolan luokan, 7D:n luokanvalvoja Aliisa Lähti ilmoitti lähtevänsä puolen vuoden opiskelulomalle, joten luokanvalvojaksi tuli sijainen Albert Vallunen. Tämä äkillinen lähtö ja Lähtin myöhemmät poissaolot poikivat runsaasti vitsejä, kuten ”Aliisa Lähti taas, heh heh”. Poissaolojen lisäksi Lähtin hieman unohtelevainen luonne aiheuttivat sen, etteivät oppilaat oikein pitäneet Lähtistä. Vallunen sen sijaan oli usean oppilaan suosikki.

Suurimmat muutokset Jaakkolalle seitsemännellä luokalla olivat uudet oppiaineet, kuten kotitalous, oppilaanohjaus ja terveystieto, laajempi ja yksityiskohtaisempi opetus aineista kuten kemia, fysiikka, biologia ja maantieto, sekä ainekohtaiset opettajat ja suurempi koulurakennus. Myös viiden jakson jaksojärjestelmä oli positiivinen yllätys, toisin kuin väriryhmöt, jotka Jaakkolan mukaan olivat alussa ehkä täysin hyödylliset mutta koko ajan enemmän ja enemmän ärsyttävät ja turhat.

Uuteen koulurytmiin tottui nopeasti, eikä seitsemännellä luokalla tapahtunut kovin paljoa erikoista. Ala-asteella aloitettu saksan opetus jatkui, mutta koska lukujärjestyksessä ei ollut tilaa ylimääräisille aineille, saksan opiskelu tapahtui kaksi kertaa viikossa koulupäivän jälkeen opettaja Laura Teittisen (nyk. Sarkiola) johdolla. Jaakkola ei erityisemmin nauttinut opiskelusta, sekä siksi ettei liiemmin pitänyt Teittisestä, että siksi, ettei koulukuljetus enää kulkenut ylimääräisten oppituntien jälkeen ja matka kotiin piti tehdä Turun kautta.

Ystävät
Seitsemännen luokan alussa Jaakkolan lähimpiin ystäviin kuuluivat aiemmin samalla luokalla olleet Ada Alare ja Paula Mänty. Biologian tunnilla Jaakkola päätyi avaamaan kalaa rinnakkaisluokkalaisen Vilja Äyrään kanssa, ja Äyräs ja tämän ystävä Inka Salovaara liittyivät kaveriporukkaan.

Seitsemännen luokan puolivälissä Mänty riitaantui muun ryhmän kanssa ja poistui porukasta. Jaakkola, Alare, Äyräs ja Salovaara jatkoivat tiiviinä ystäväporukkana.

8. luokka
Kahdeksannella luokalla ei tapahtunut kovin paljoa. Luokanvalvoja Lähti lähti kevätlukukaudeksi opiskelemaan, ja siksi aikaa luokka sai sijaisen. Aiempi matematiikan opettaja Hanna-Leena Seppinen jätti pois opetettavia luokkiaan, ja sekä kahdeksannen että yhdeksännen luokan Jaakkolaa opetti  Teemu Kuosmanen, muutos, johon Jaakkola oli melko tyytyväinen. Seitsemännen ja kahdeksannen luokan välissä tehty kasvio palautettiin, ja keväällä oli viikon mittainen Työelämään Tutustuminen (TET) -jakso. Jaakkola suoritti TET-jaksonsa Turun Hansakorttelissa sijaitsevassa Partioaitassa. Työ oli Jaakkolan mukaan helppoa, mutta melko yksitoikkoista ja puuduttavaa.

Kahdeksannen luokan lopulla oppilailla oli mahdollisuus hakea tukioppilaaksi. Jaakkola harkitsi pitkään osallistumista, ja jäätyään vahingossa pois ensimmäisestä järjestetystä haastattelusta oli jo lähes varma ettei hakisi tukioppilaaksi ollenkaan. Hän kuitenkin meni uuteen haastatteluun ja pääsi läpi. Jaakkola osallistui Kunstenniemessä järjestettyyn tukioppilaskoulutukseen, ja myöntää ettei kadu valintaansa hakea tukioppilaaksi. Koulutusleiri oli Jaakkolan mukaan mukava ja opettavainen. Kahdeksannen luokan toukokuussa Jaakkola osallistui vanhempien ja omanikäistensä tukioppilaiden ohella seuraavan vuoden seitsemäsluokkalaisten kouluesittelyyn.

Ystävät
Kahdeksannen luokan joulun aikoihin Salovaara yritti omassa elämässään tapahtuvien vaikeuksien vuoksi irtautua kokonaan porukasta. Pahiten hän riitaantui Äyrään kanssa. Molemmat keskustelivat asiasta erikseen ja yhdessä opettajien kanssa, ja vuoden loppua kohden porukka oli taas yhdessä.

Niin Jaakkola kuin Alarekaan ei ollut osallisena Äyrään ja Salovaaran välisiin riitoihin, ja heistä molemmista tilanne tuntui epämukavalta ja väsyttävältä.

9. luokka
Yhdeksäs luokka toi tullessaan paljon uusia asioita. Äidinkielen opettaja Jenny Mannonen lähti syyslukukaudeksi opiskelemaan, ja sijaiseksi tuli Laura Sarkiola. Jaakkola toimi aktiivisesti tukioppilaana ja piti koulumenestyksensä tasaisen hyvänä.

Luokkaretki
Heti yhdeksännen luokan alussa 9D -luokka lähti Maarianhaminaan luokkaretkelle. Myös 9C -luokka oli mukana samalla matkalla ja kävi samoissa kohteissa, mutta luokkaretket olivat erilliset. Siitä huolimatta Jaakkola ja Alare saivat Lähtiltä luvan majoittua samassa hotellihuoneessa 9C -luokkalaisten ystäviensä Äyrään ja Salovaaran kanssa, vaikkei 9C -luokan luokanvalvoja Heli Nurmi ajatuksesta pitänytkään.

Luokkaretki aloitettiin laivamatkalla, joka oli kaikin puolin mukava kokemus. 9D kävi Kastelholman linnalla ja Taffel-tehtaalla ennen hotellille saapumista. Seuraavana päivänä he vierailivat merimuseossa ja pelasivat minigolfia. Lopuksi kotiin palattiin laivalla. Sekä Jaakkolan että Alaren mielestä luokkaretki oli mieluinen tapahtuma, vaikka he olivat ennen luokkaretkeä hieman pelänneetkin retkelle lähtöä.

Tukioppilastoiminta
Jaakkola oli yhdeksännen luokan ajan mukana tukioppilastoiminnassa. Hänen tukioppilasluokkansa oli 7F, jonka kanssa suuri osa alkusyksyn tunneista vietettiin. Loppuvuonna Jaakkola järjesti muiden tukioppilaiden kanssa erilaisia tapahtumia, muun muassa Halloweenin Kurpitsajahdin ja Ystävänpäivän Halisydämet. Loppukeväästä Jaakkola esitteli muiden tukioppilaiden kanssa seuraavan vuoden seitsemäsluokkalaisille koulua.

Jaakkola itse, yhdessä ystävänsä Pikalan kanssa, kutsuu hyväluonteisesti tukioppilastoimintaa askartelukerhoksi, sillä suuri osa kokoontumisista käytetään tiedotusjulisteiden askarteluun.

Koulutyöt
Yhdeksäs luokka oli Jaakkolalle täynnä erinäköisiä koulutöitä. Syksyllä toteutettu laaja mediatutkielma aiheutti suurta päänvaivaa ja stressiä. Terveystiedon kansantautityö oli paljon pienempi projekti, mutta lisäsi työtaakkaan. Mediatutkielmaan nähty vaiva tuotti kuitenkin tulosta, ja Jaakkola sai arvosanakseen 10. Hän sanoo arvostavansa erityisesti opettaja Raija Rinnevaaran näkemää vaivaa jokaiselle oppilaalle erikseen annettuun palautelappuun. Kansantautityöstä Jaakkola ei ikinä saanut arvosanaa.

Syksyllä tehtiin myös äidinkielestä laaja kirjallisuustyö, joka sisälsi sekä kotona että tunnilla tehtäviä töitä. Jaakkola valitsi kirjakseen Terhi Rannelan Läpi Yön, ja sai kirjasta onneksi paljon tekstiä aikaiseksi. Arvosana tästäkin työstä oli 10. Jaakkola itse sanoo nauttineensa kirjan lukemisesta ja olevansa ylpeä työstään.

Keväällä tuli äidinkielestä kokeen ja valtakunnallisen kokeen valmistella puhe ja omaelämäkerta. Jaakkola panosti omaelämäkertaansa hieman enemmän kuin puheeseensa, mutta sai molemmista hyvät arvosanat.

Äidinkielen valtakunnallisen kokeen lisäksi keväällä oli myös ruotsin, englannin ja saksan valtakunnalliset kokeet, joista ruotsin, englannin ja äidinkielen kokeet sujuivat hyvin. Saksan valtakunnallinen meni hieman heikommin, osittain sen takia, että sekä äidinkielin puhe että omaelämäkerta olivat sijoitettu palautettavaksi valtakunnallisen koepäivänä tai aivan koepäivän lähistöllä. Jaakkola päättikin panostaa enemmän puheeseen ja omaelämäkertaan, sillä saksan valtakunnallisen oli ilmoitettu vaikuttavan numeroon vain korottavasti.

Valtakunnallisten kokeiden lisäksi kevät oli täynnä normaaleja kokeita, joista viimeinen oli toisteksi viimeisellä viikolla, 20.5. kemian koe.

Ystävät
Yhdeksännellä luokalla Jaakkola kaveripiiri kasvoi, kun partioystävä Pikala liittyi koulussakin ryhmään. Sen sijaan yhteys Salovaaraan ja Äyräkseen alkoi heiketä, koska Jaakkola koki heidän luonteensa hieman väsyttäviksi. Siitä huolimatta yhdeksännen luokan ystäväpiiri pysyi vahvana eikä suurempia riitoja ollut.

Lukio
Jaakkola haki yhdeksännen luokan yhteishaussa Turun Suomalaisen Yhteiskoulun lukion (TSYK) luonnontiedelinjalle ja pääsikin sinne. Jaakkola pitää koulunkäynnistä lukiossa ja mainitsee sen olevan vapaampaa kuin yläasteella.

Rippikoulu
Jaakkola osallistui vuonna 2018 Liedon seurakunnan järjestämään rippikouluun. Hänen rippileirinsä oli Lapissa vaellusrippileiri.

Jaakkola ja hänen ystävänsä Alare ja Äyräs hakivat kaikki kahdeksannella luokalla Lapissa järjestettävään vaellusrippileiriin. Kaikki kolme pääsivät sisään. Ennen varsinaista leiriä järjestettiin muutama tapaaminen kaikkien samalle leirille tulevien rippikoululaisten kanssa. Jaakkola piti ryhmästään melko paljon, ja järkeili, että vain samanhenkiset ihmiset tulisivat Lappiin vaeltamaan.

Ajomatka rippileirille kesti bussissa 17 tuntia, mukaanlukien ruokatauot. Pitkä bussimatka ei haitannut Jaakkolaa. Bussissa jatkettiin muihin rippikoululaisiin ja rippikoulun ohjaajiin, isosiin ja pappeihin tutustumista sekä tehtiin rukoushelmet.

Perillä Tievalla Jaakkola, Alare ja Äyräs saivat kolmestaan huoneen. Jaakkola piti asuinrakennuksesta ja huoneesta, eikä hänellä ollut valitettavaa myöskään seurasta. Asuinrakennuksen vieressä sijaitsi ruokala, ja itse rakennus oli jaettu kolmeen osaan; tyttöjen huoneet, poikien huoneet ja keskellä oleva suurempi huone. Asuntolan takana virtasi matala, noin 4-asteinen joki, jossa sai määrätyillä ajoilla käydä uimassa, sekä sauna.

Leirin vaellukset tehtiin Kaunispään, Kiilopään ja Pyhä-Nattasen tuntureille  sekä Siidan saamelaismuseoon ja Tankavaaran luontokeskukseen Urho Kekkosen kansallispuistossa. Jaakkola nautti erityisesti ympäröivästä luonnosta ja erilaisista maisemista. Varsinkin purojen juomakelpoinen vesi herätti suurta onnellisuutta.

Jaakkolan konfirmaatio oli 1.7.2018. Jaakkola oli saapunut päivää ennen konfirmaatiota partioleiri Seiksulta, jossa hän oli ollut johtajana. Väsymyksestä huolimatta konfirmaatio meni hyvin. Rippijuhlat olivat melko pienet, sillä vain läheiset oltiin kutsuttu juhliin. Juhlissa oli paikalla noin 12 vierasta.

Partio
Partioharrastus on Jaakkolan pitkäaikaisin ja rakkain harrastus, eikä hän näe lopettavansa sitä ainakaan lähiaikoina. Partiotoiminta on Jaakkolan mielestä opettanut tärkeitä taitoja niin luonnossa liikkumiseen, sosiaalisiin tilanteisiin kuin nopeaan ajatteluunkin liittyen. Hän sanoo nauttivansa eniten leireillä johtajana toimimisesta ja partiokisoissa kisaamisesta. Jaakkolan tärkeimmät partioystävät ovat Saana Pikala ja Linnea Ström.

Majavat
Jaakkola sai tietää partiotoiminnasta ollessaan ensimmäisellä luokalla, kun hänen kouluunsa saapui partiolaisia esittelemään partiota harrastuksena. Jaakkola liittyi ystävänsä Kittilän kanssa tyttölippukunta Maarian Kämmeköiden lähistöllä kokoontuneeseen ryhmään Majavat.

Jaakkola viihtyi ryhmässä hyvin, ja nautti suuresti retkistä ja leireistä. Hän, ystävänsä Kittilän kanssa, sai vuonna 2011 lippukunnan Kämmetsä-merkin kerättyään tarpeeksi Kämmetsä-pisteitä erilaisiin tapahtumiin osallistumisesta.

Tammileiri XV MikäMikäMaa
Vuonna 2013 Sauvon Ahtelassa järjestetty Tammileiri XV MikäMikäMaa oli ehdottomasti suurin Jaakkolan siihenastisista partiokokemuksista. Leirillä oli yhteensä 2700 osallistujaa, jotka muodostuivat pääasiassa sudenpennuista, johtajista ja leirillä pesteissä olevista.

Jaakkola oli leirillä leirilippukunnassa Lumottu Laakso, ja hän sai mukaansa leirilippukunnan mukaisen pinkin leirihuivin.

Liedon Eränkävijät
Kun Jaakkolat muuttivat loppukesästä 2013 Littoisiin, Emilian piti etsiä uusi partioryhmä ja -lippukunta. Samalla luokalla olevista suuri osa oli partiossa samassa ryhmässä, joka kokoontui aivan Jaakkoloiden naapurissa, joten Emilialla ei ollut suuria vaikeuksia päättää, mihin ryhmään liittyisi. Liedon Eränkävijät on sekalippukunta, joten ryhmän kokoonpano oli hieman erilainen kuin johon Jaakkola oli tottunut. Jaakkolan ryhmän johtajina toimivat yhä nykyäänkin Anna ja Tomi ”Pikke” Pikala.

Salaiset Seikkailijat
Seikkailijaryhmän nimeksi tuli Salaiset Seikkailijat, ja Jaakkola ystävystyi partiossa erityisesti Saana Pikalan ja Linnea Strömin kanssa. Jaakkola osallistui useisiin partiokisoihin, usein muun muassa joko Pikalan, Strömin tai molempien kanssa, ja hänen joukkueensa pääsi usein hyville sijoituksille.

Salaiset Seikkailijat teki kahden vuoden aikana monia erilaisia asioita; he harjoittelivat muun muassa puutöitä, lipun nostoa ja viikkausta, nuotion tekoa, ruuanlaittoa trangioilla ja nuotiolla ja teltan pysytystä.

Piiru14
Vuonna 2014 järjestettiin Hämeenlinnan Evolla piirileiri Piiru14, johon Jaakkola osallistui. Piiru oli merkittävä monelta osin; se oli ensimmäinen partioleiri, johon koko ryhmä ei osallistunut, eikä Jaakkolalla ollut montakaan ennestään tuttua ystävää leirillä. Se oli myös Jaakkolan ensimmäinen leiri, jossa oli muualta maailmasta kotoisin olevia partiolaisia.

Jaakkola kuului leirillä leirilippukuntaan Smaragdit, ja sai leiriltä vihreän tuubihuivin.

Jaakkola muistaa parhaiten leiriltä tilanteen, jossa hän itse osti suklaalevyn rankkasateen takia sisällä leirikaupassa värjötteleville israelilaisille partiolaisille. Partiolaiset myöhemmin antoivat kiitokseksi Jaakkolalle lahjaksi Israelin partiolaisten merkin ja kirjan.

Täydelliset Tarpojat
Siirryttyään tarpojaikäkauteen ryhmä vaihtoi nimekseen Täydelliset Tarpojat. Varsinkin tarpojavuosien loppupuolella vartiolaisille alettiin antaa enemmän vastuuta muun muassa ryhmän vetämisessä.

Tarpojaikäisenä Jaakkolan ja muiden alettiin antaa valita partiokisajoukkueiden jäsenet itse. Jaakkola, Pikala ja Ström kisasivatkin ahkerasti kolmen tarpojavuoden aikana. Usein kisajoukkueeseen kuului myös esimerkiksi Matias Korkka, Eetu Pihlaja tai Inka Pikala. Jaakkolan joukkue jatkoi hyvää kisamenestystään ja sai useammasta partiokisasta kultaa.

Kolmen vuoden aikana harjoiteltiin muun muassa solmuja ja köynnöksiä, sammutuspeitteen käyttöä, ryhmänvetämistaitoja ja puutöitä. Pikkuhiljaa toiminta meni konkreettisten taitojen, kuten ruuanlaitto- tai puutyötaitojen opettelemisesta ryhmänvetämistaitoihin ja erilaisten tapahtumien suunnitteluun. Täydelliset Tarpojat suunnittelivat ja toteuttivat muun muassa Littoisissa järjestettävän Sudenpentujen Jäljitys -tapahtuman ja Littoisen joulukalenterin luukun 15. Tarpoja-aikana he myös perustivat osana yhteiskuntamerkkiä oman instagram-tilinsä, @tt_vartio (nyk. @sopotsamoajat)

Tarpojavuosien aikana oli myös KITT-iltoja eli Kaikki Ikäkauden Tarpojat Tapaavat -iltoja, joissa Jaakkola pääsi tutustumaan muihin oman lippukunnan samanikäisiin partiolaisiin. KITT-illoissa muun muassa harjoiteltiin hengenpelastusta ja tehtiin ruokaa trangialla.

Kolmen vuoden loppupuolella ryhmän johtajat alkoivat ilmoittaa ryhmän jäseniä leireille johtajatoimiin. Jaakkola oli useammalla sudenpentuleirillä johtajana vahtimassa sudenpentuja tai vetämässä rasteja, ja myöntää nauttivansa johtamisesta enemmän kuin leirille osallistumisesta.

Roihu 2016
Vuonna 2016 järjestettiin viikon mittainen Finnjamboree Roihu, jolle osallistui yli 17 000 ihmistä yli 45 eri maasta. Leiri oli Jaakkolalle hieno kokemus, sekä partiotaitojen että kansainvälisyyden osalta. Leirillä oli paljon toimintaa erimaalaisten partiolaisten kanssa, ja samassa leirilippukunnassa oli Liedon Eränkävijöiden lisäksi myös kanadalaisia partiolaisia. Lisäksi leirillä oli suosittua swoppaaminen eli partiomerkkien vaihtaminen. Jaakkola onnistui vaihtamaan itselleen muun muassa Kanadan, Japanin, Unkarin, Iso-Britannian, Italian, Saksan, Thaimaan, Taiwanin, Australian ja Luxemburgin partiolaisten merkkejä.

Yksi asioista, jotka Jaakkola muistaa leiriltä parhaiten, on leirillä sattunut valitettava kuolemantapaus. Iso-Britannialainen poika sai sairaskohtauksen ja kuoli leirillä. Jaakkola muistaa, että uutiset kuultuaan heidän koko ryhmänsä itki yhdessä. Sen jälkeen he ”koittivat laulaa säestyksellä partiolauluja, mutta jatkoivat koko ajan itkemistä”. Leirin pääkadun varrella oli kaikkien leiriin osallistuneiden valtioiden liput, ja Iso-Britannian lipun juurelle kertyi nopeasti kukkia, viestejä ja partiomerkkejä. Jaakkola itse muistaa jättäneensä lipun juurelle leirin alussa tehdyn helmikoristeen ja kukkia.

Lumihaukat ja Liito-oravat
Jaakkola johti myös apujohtajana syksystä 2017 kevääseen 2018 Pikalan kanssa nuorempaa tarpojaryhmä Lumihaukkoja ja sudenpenturyhmä Liito-oravia.

Lumihaukat olivat vain vuotta tai paria Jaakkolaa nuorempia, eikä heiltä aina löytynyt kiinnostusta partiotoimintaa kohtaan. Se teki ryhmän kanssa toimimisesta ärsyttävää. Jaakkola muistelee erään ryhmän jäsenen kerran hypänneen pyörän selkään kesken partiokerran. Jäsen pyöräili pois eikä enää palannut partiotoimintaan.

Osasyynä Jaakkolan ärsyyntymiseen olivat myös ryhmän kaksi oikeaa johtajaa, Antti Silanterä ja Antti Mäkimattila. Jaakkola ja Silanterä eivät ikinä ole olleet kovin hyvissä väleissä, eikä Silanterältä löytynyt kunnollisia johtamiseen vaadittavia taitoja. Usein hän ei ilmestynyt kerroille paikalla tai saapui myöhässä. Mäkimattila oli Jaakkolan mielestä melko hyväntahtoinen mutta varsin unohdettava henkilö. Hän hoiti hommat kuten pitikin, mutte itehnyt ylimääräistä eikä osallistunut suurellakaan innolla ryhmän toimintaan. Jaakkola itse sanoo olevansa iloinen, ettei hänen tarvinnut johtaa ryhmää vuotta kauempaa.

Liito-oravat ovat 7-8 vuotiaita sudenpentuja, joten heidän kanssaan oli erilaista toimia kuin Lumihaukkojen. Laumassa oli 13 jäsentä, ja joukkoon mahtui useita eri persoonallisuuksia. Jaakkolan mielestä ehdottomasti helpoin oli työskennellä rauhallisten sudenpentujen kanssa, kun taas riehakkaat ja ilkikuriset sudenpennut osasivat olla suuri haaste. Silti Jaakkola piti Liito-oravien kanssa työskentelystä enemmän kuin Lumihaukkojen kanssa olemisesta. Lauman johtajana toimivat Jaakkolankin vartion johtajat, Anna ja Tomi ”Pikke” Pikala, joilla oli jo paljon kokemusta nuorten johtamisesta.

KaLEKvipoeg
Kesällä 2018 järjestettiin KaLEKvipoeg -leiri, tuttavallisemmin Viron vaellus. Leirin nimi tulee Viron kansalliseepoksesta, Kalevalasta alkunsa saaneesta Kalevipoegista sekä Liedon Eränkävijöiden lyhenteestä LEK. Leiri oli sekä Jaakkolan ensimmäinen ulkomaanleiri että ensimmäinen vaellus. Kokemus oli yksi Jaakkolan siihenastisen partiouran parhaita.

Leirin vaellukset alkoivat Luoteis-Viron Nõvan maaseutualueen puukirkon pihasta. Sieltä lähdettiin Rannakülan kautta Keibu laht-vesialueen rantaa pitkin niemenkärkeen saakka, ja sieltä Peräkülan kautta takaisin Nõvan puukirkolle. Jaakkola muistaa parhaiten päivän, jolla käveltiin lähes pelkästään hiekkarantaa pitkin. Hänen mukaansa ”märkä hiekka oli juuri sopivan kimmoisaa kävelemiseen. Näimme myös kaksi rannalle huuhtoutunutta kuollutta hyljettä”.

Vaellusmatkat olivat 15-20 kilometrin mittaisia, ja taittuivat muutamankin päivän jälkeen helposti. Ruoka laitettiin matkan aikana trangioilla. Perillä kunkin yön yöpaikassa yksi vaellusryhmä kerrallaan valmisti ruokaa koko porukalle. Joissakin yöpaikoissa pääsi myös uimaan. Vaikka telttaa piti vaeltaessa kantaa mukana, suurin osa päätti nukkua omassa riippumatossaan.

Vapaa-ajastakaan ei ollut erityisemmin puutetta, riippuen toki siitä, mihin aikaan ryhmä pääsi yöpymispaikalle. Jaakkola vietti vapaa-aikansa suurimmaksi osaksi pelaten korttia tai jutellen. Ensimmäisen ja viimeisen yöpymispaikan lähistöllä oli ainoa lähiseudun kauppa. Yksinäisyytensä ja halpojen hintojensa ansiosta kaupan hyllyt tyhjenivät nopeasti, kun leiriläiset päästettiin ostoksille.

Viimeinen päivä ei ollut vaelluspäivä, vaan leiriläiset päästettiin vapaavalintaisissa ryhmissä Tallinnan Vanhaankaupunkiin kiertelemään. Jokaiselle oli varattu kymmenen euroa vapaasti käytettävää ruokarahaa. Vanhastakaupungista ei saanut poistua, sillä riskin esimerkiksi taskuvarkauksiin ajateltiin olevan siellä pienempi. Puolen tunnin välein ryhmän tuli jakaa Google Maps-sovelluksella sijaintinsa ja ottaa kuva ryhmän jäsenistä. Silti Jaakkolan ryhmä ja eräs toinen ryhmä ehtivät puolessa tunnissa käydä uuden kaupungin puolella sijaitsevassa suklaavalmistaja Kalevin tehdasmyymälässä.

Matkat Suomesta Viroon ja takaisin hoituivat risteilijälaivalla. Laivamatkoillakaan ei ollut tylsää, varsinkin, kun Jaakkola sekä ystävänsä Pessi Pihlajamaa kanssa totesivat olevansa hieman väsyneitä ja päättivät koittaa teepussin hauduttamista kahvissa. Useamman tällaisen kupillisen jälkeen kumpikaan ei ollut enää kovinkaan väsynyt. Paluumatkalla aika kului sopivasti korttia pelaten.

Söpöt Samoajat
Jaakkolan ryhmän siirtyessä samoajiin ryhmän nimeksi äänestettiin aluksi Sporkit. Hetken päästä kuitenkin tajuttiin, että kaikki ryhmän jäsenet inhosivat nimeä, ja nimi päätettiin vaihtaa. Nimeämistä jatkettiin tutun kaavan mukaan, ja ryhmän nimeksi tuli Söpöt Samoajat. Huolimatta siitä, että muutamat pelkäsivät nimen lyhenteen (SS) olevan liian samankaltainen natsi-Saksan Schutzstaffelille eli SS-joukoille, kaikki hyväksyivät uuden nimen.

Ryhmänohjaajakoulutus
Ryhmänohjaajakoulutus eli ROK on koulutus, johon kuuluu kaksi kurssiviikonloppua ja puolen vuoden mittainen johtamisharjoittelu. Liedon Eränkävijöissä on tapana, että kaikki samoajiin siirtyvät partiolaiset käyvät ROK:in.

Koska ROK:illa johdettava ryhmä ei saa olla ryhmä, jota samoaja on aiemmin jo johtanut, Jaakkola ei voinut mennä harjoitteluun Lumihaukkoihin eikä Liito-oraviin. Kaikille vartiolaisille päätettiin johtajan kanssa sopiva ryhmä. Valintaan vaikuttivat muun muassa kokoontumispäivä ja -kellonaika sekä sijainti. Jaakkola meni harjoitteluun Lumileopardeihin, jotka kokoontuivat keskiviikkoisin Liedon keskustassa. Sijainti oli Jaakkolalle littoislaisena hieman epäkäytännöllinen, mutta hän ratkaisi ongelman jäämällä keskiviikkoisin koulun jälkeen keskustan kololle tekemään läksyjä ja muita koulutöitä.

Lumileopardit, jotka seikkailijaikäkauteen siirtymisen kunniaksi vaihtoivat nimensä Tunturipöllöiksi, ovat Mia ”Mipu” Pusan ja Leila-Mari ”Leppis” Pihlajan johtamia partiolaisia. Koska Jaakkola suostui jatkamaan ryhmän johtamista ROK-jakson jälkeenkin, suunnitelmana on, että kahden vuoden sisällä johtamisvastuuta annetaan enemmän ja enemmän Jaakkolalle ja hänen kanssajohtajilleen Vilja Äyräkselle ja Joanna Slamalle. Ennen pitkää Pusa ja Pihlaja jättävät ryhmän vetämisen kokonaan ja vastuu siirtyy kokonaan Jaakkolalle, Äyräkselle ja Slamalle.

Jaakkola pitää ryhmästä kovasti, mutta myöntää, että kanssajohtajat eivät ole se valinta, jonka hän itse olisi tehnyt. Jaakkolalla on välillä vaikeuksia saavuttaa yhteisymmärrys Äyräksen ja Slaman kanssa, mutta hän ei aio antaa sen haitata ryhmän johtamista.

Ryhmänohjaajakoulutuksen kurssiviikonloput olivat Jaakkolan mielestä erityisen mukavia, sillä ne sisälsivät uuden opettelua, ystävien kanssa olemista ja ennen kaikkea muihin Altti-alueen lippukuntien partiolaisiin tutustumista.

Muuta samoajaohjelmaa
Samoajaikäkausi ei vielä ole tarjonnut paljoa ihmeellistä tekemistä, mutta Jaakkola toteaa vastuuta olevan enemmän ja partiokokouksien olevan erilaisia. Hänen mukaansa johtajat ovat vähemmän johtajia ja enemmän vertaisia.

ROK-kurssia lukuunottamatta kulunut vuosi on ollut hiljainen, sillä Söpöt Samoajat sopivat jatkavansa omia tapaamisiaan vasta puolen vuoden ROK-jakson päätyttyä. Silti syksyyn ja kevääseen on mahtunut muutama leiri, joista viimeisimmällä Jaakkola, seuranaan Saana ja Inka Pikala, oli keittiövastuussa ja huolehti koko leirin muonituksesta. Kokemus oli uusi eikä missään nimessä epämukava.

Aivan joulukuun alussa uusille samoajille järjestettiin samoajakaste, joka sisälsi ensin tunnin välein saatavia, pienen ryhmän sisällä suoritettavia tehtäviä, ja myöhemmin illalla itse kasteen. Jaakkola sanoo, ettei saisi paljastaa kasteen sisällöstä paljoa mitään, mutta kertoo kuitenkin kasteen sisältävän silmien sitomisen, peräkärryssä kuljettamisen ja ojan jäisessä vedessä konttaamisen.

Jaakkola toteaa odottavansa innolla samoajaikäkauden ja partiouran ylipäänsä jatkumista.

Muut harrastukset
Lapsena Jaakkola harrasti muun muassa satujumppaa ja zumbaa läheisellä liikuntahallilla. Ystävänsä Ester Stenroosin kanssa hän harrasti vuoden verran sirkuskoulua Turussa.

Muutettuaan Littoisiin Jaakkola otti harrastuksekseen lentopallon. Hän pelasi lentopalloa kolme vuotta Littoisten Työväen Urheilijoissa D-tytöissä ja piti harrastuksesta. Jaakkolan mieluisimmat muistot harrastuksesta olivat kaksi Power Cuppia, kesällä järjestettävää vajaan viikon mittaista lentopalloleiriä joihin hän osallistui. Jaakkola sanoo nauttineensa ulkona pelaamisesta ja mukavasta ryhmähengestä joukkuetovereiden välillä. Valitettavasti joukkueelle ei löytynyt enää valmentajaa, ja Jaakkola joutui lopettamaan harrastuksen.

Jaakkola harrasti parkouria vuonna 2017 vuoden verran Turun Yliopiston lähettyvillä kokoontuvassa parkour-ryhmässä. Sekin harrastus oli mieluinen, mutta omalle ikäluokalle sopivaa ryhmää ei löytynyt enää seuraavana vuonna.

Jaakkola ja Saana Pikala osallistuivat vuonna 2018 Turussa Suomen Punaisen Ristin järjestämään nuorten ensiapuryhmään puolen vuoden verran. Vuoden aikana harjoiteltiin paljon sekä yleistä että yksityiskohtaista ensiaputaitoa, suoritettiin Hätäensiapukurssi ja pidettiin hauskaa. Jaakkolan mielestä kohokohdat olivat muun muassa Gatorade-centerillä yhdessä aikuisten ja turvamiesharjoittelijoiden kanssa järjestetty ilta sekä yleinen etsintäharjoitus. Ryhmä oli monipuolinen ja opettavainen, mutta Jaakkola ja Pikala totesivat ettei heillä ollut tarpeeksi aikaa ensiapuryhmälle.

Jaakkola sanoo myös usein harrastavansa lukemista, kirjoittamista ja kuvataidetta. Kirjoittaminen ja kuvataide ovat molemmat harrastuksia, jotka lähtivät kunnolla liikkeelle neljännellä luokalla Jaakkolan ja ystävänsä Alaren yhteisestä projektista, joskin muun muassa Jaakkolan vanhemmat sanovat ensimmäisistä elinvuosista kootussa kirjassa: ”Emilia oli hyvin tuottelias kirjeiden, tarinoiden, sarjakuvien ja ”lehtien” kirjoittaja jo heti pian kun oli oppinut 4,5 -vuotiaana lukemaan ja kirjoittamaan.”

Lukemisesta Jaakkola on pitänyt aina. Hän luki muun muassa Harry Potter-kirjasarjan kokonaan toiseen luokkaan mennessä. Harry Potterin lisäksi muita lempikirjoja ovat nykyäänkin Hobitti ja Tuntematon Sotilas. Koulussa pakollisten kirjojen lukemisesta ei yleensä koitunut ongelmia, joskin seitsemännellä luokalla luettavat Ilkka Remeksen nuortenkirjat olivat Jaakkolan mukaan helposti ”yksiä tylsimmistä kirjoista ikinä.” Sen sijaan muun muassa Terhi Rannelan Läpi Yön ja George Orwellin Eläinten Vallankumous olivat mieluisaa luettavaa.

Perhe
Jaakkolan lähiperheeseen kuuluvat äiti Elina Jaakkolan ja isä Mikko Jaakkolan lisäksi myös pikkuveli, Toivo Erik Johannes Jaakkola. Jaakkolan isovanhemmat ovat äidin puolelta Ritva ja Erkki Toivola ja isän puolelta Asko ja Ulla Jaakkola. Jaakkolalla on äidin puolelta täti Leena Toivola ja isän puolelta setä Matti Jaakkola sekä hänen vaimonsa Anu Jaakkola.

Ritva ja Erkki Toivola
Ritva ja Erkki Toivola, ”mummu ja paappa” asuvat Oulussa ja ovat Emilia Jaakkolan isovanhemmat äidin puolelta. Jaakkolan lapsuudesta lähtien lomia on vietetty Oulussa. Ensimmäisen kerran Jaakkola matkusti Ouluun noin kolme kuukautta vanhana, ja jäi ensimmäistä kertaa yksin isovanhempiensa luokse noin nelivuotiaana.

Oulun matkat ovat - ja ovat aina olleet - Jaakkolan mielestä yksiä loman kohokohdista. Ennen matkat tehtiin lentokoneella, ja vuonna 2014 Emilia ja hänen pikkuveljensä Toivo matkustivat lentokoneella kahdestaan Ouluun. Kokemus oli sekä jännittävä että pelottava että upea, eikä matkalla tullut ongelmia.

Nykyään matkat taitetaan enimmäkseen junalla, josta on tullut toinen loman odotetuista asioista. Junamatka alkaa Turusta, josta Tampereen vaihdon kautta jatketaan Ouluun. Yhteensä matkaan menee noin seitsemän tuntia, riippuen siitä, pysyykö juna aikataulussa. Junamatkojen kautta on Jaakkolan perheelle tullut yleiseksi perheen keskeiseksi tiedoksi, että perheen nuorimmaiselle Toivolle tulee aina saada ostettua ”Veeärrän lihapullat”. Lihapullista usein myös jaetaan kuvia ”mummulle ja paapalle”. Jaakkola itse ei pahemmin välitä lihapullista, eikä ravintolavaunusta myöskään kovin usein löydy mitään erityisen hyvää ruokaa.

Vuonna 2018 Emilia ja Toivo saivat kulkea junalla kahdestaan Ouluun. Koska vaihto Tampereelle koettiin liian vaikeaksi, perheen isä Mikko ajoi sisarukset asemalle ja saattoi heidät junaan. Valitettavasti Mikko itse ei ehtinyt poistua junasta, vaan joutui kyydissä seuraavalle asemalle eli Seinäjoelle. Onneksi ystävällinen konduktööri antoi ilmaiseksi paluulipun Tampereelle Mikon selitettyä tilanne.

Ritvalla ja Erkillä on Oulussa sekä kerrostaloasunto että mökki kesämökkialueella nimeltä Markkuu. Markkuun kesämökki, lyhyemmin vain Markkuu, on Jaakkolan mielestä mukava paikka, johon menoa hän odottaa usein kovasti. Tontilla on päärakennus ja pienempi mökki, jossa on kaksi sänkyä eikä paljoa muuta. Nuorempana sekä Emilia että Toivo nukkuivat matkasängyillä päärakennuksessa, mutta nykyään Emilia saa useimmiten nukkua pikkumökissä. ”Se on erityisen mukavaa yksin, koska silloin ei herätä ketään jos lähtee ulos keskellä yötä”, sanoo Jaakkola.

Markkuussa järjestetään silloin tällöin lasten yleisurheilukilpailu ja vuosittain kalastuskilpailu. Jaakkola osallistui kerran yleisurheilukilpailuun ollessaan -vuotias, eikä päässyt palkintosijoille. Kalastuskilpailuun molemmat Jaakkolan sisarukset osallistuvat aina, kun sattuvat olemaan oikeaan aikaan Oulussa. Kalaa ei yluonnollisesti ikinä tule paljoa, vaikka vierustovereilla söisi vaikka kuinka hyvin.

Onkiminen on Jaakkolan sisaruksien ja heidän isoisänsä yhteinen vapaa-ajan tekeminen. Erkki opetti ensin Emiliaa ja sitten Toivoa onkimaan, ja nykyään joka kesä he käyvät yhdessä ongella. Yleensä kala myös nappaa, vaikkei mitään kovin ihmeellistä tulisikaan. Jaakkolan mukaan kuitenkin kesällä 2018 pikkuveli Toivo onnistui laiturilta onkiessa saamaan kilon painoisen kirjolohen, joka sattuikin olemaan jännittävin saalis hetkeen.

Jaakkolat viettivät Oulussa myös pääsiäisen 2019, jolloin sattui olemaan Erkin 70-vuotissyntymäpäivä. Koko perhe vietti aikaa yhdessä ja kävi syömässä Nallikarin rannalla sijaitsevassa ravintola Nallikarissa.

Ulla ja Asko Jaakkola
Ulla ja Asko Jaakkola, ”mummu ja vaari”, asuivat Piikkiössä. Ulla kuoli vuonna 2009 syöpään, josta lähtien Asko on ollut ainoa isovanhempi isän puolelta. Hän asuu nykyisin Kaarinassa.

Jaakkola on kokenut Askon aina hieman etäisemmäksi kuin Oulussa asuvat isovanhempansa, riippumatta siitä, että Asko asuu lähempänä. Asko on kuitenkin ollut aina osa Jaakkolan elämää, ja Jaakkolat käyvätkin aina välillä hänen luonaan syömässä päivällistä. Varsinkin joulun ja pääsiäisen aikoihin on Jaakkoloilla ollut tapana käydä Askon luona.

Asko viettää ja on aina viettänyt paljon aikaa lapsenlapsiensa kanssa. Kun Jaakkola oli nuorempi, hänellä oli tapana kirjoittaa vuosittaisia lehtisiä täynnä valokuvia kuluneelta vuodelta. Askolla oli myös joskus pieni puhallettava uima-allas, joka oli Jaakkolan ja hänen pikkuveljensä mielestä erityisen mahtava. Uimassa he kävivät usein myös Harvaluodon rannalla. Yleensä retket päättyivät ruokailuun Piikkiön Hesburgerissa.

Jaakkoloiden muutettua välimatka lyheni, ja nykyään Askolla on tapana välillä pyöräillä Jaakkoloiden luokse kyläilemään. Hän tulee aina vierailemaan Littoisten Lumoaviin Pihoihin, pihatapahtumaan, jossa Jaakkoloilla on usein munkkikahvila.

Varpu Blomster
Vuonna 2016 Asko ja Varpu Blomster alkoivat tapailla toisiaan. Jaakkola vietti kesästä 2017 yhden viikon Varpun luona Heinolassa kesätöissä maalaamassa Varpun aitaa. Samalla hän vietti aikaa Heinolassa ja kävi lintutarhassa ja uimassa. Vuoden 2018 lopuilla Varpu myi Heinolassa olevan talonsa ja muutti Kaarinaan Askon luokse.

Jaakkola itse vierastaa Varpua hieman, ollessaan tottunut pelkkään Askoon. Varpu on hänen mielestään aivan mukava ihminen, mutta hieman liian ulospäinsuuntautunut.