User:Emilia prelipcean

                Handicap  Termenul de handicap vine din engleza, de la sintagma “hand in cap” care desemna un joc in care partenerii isi disputau diverse obiecte personale dupa un pret fixat de un arbitru. Obiectele erau puse intr-o caciula (cap) si erau extrase la intamplare cu mana (hand). Prin contractare lingvistica, consoana “n” a disparut, iar sintagma a devenit un cuvant de sine statator: handicap.

Conotatii capatate in timp In secolul 18 cuvantul “handicap” incepe sa fie aplicat si la cursele cu cai. Deplasarea semantica a handicapului de la semnificatia primara de “joc de noroc” la semnificatia secundara aplicabila la cursele de cai s-a realizat deoarece in ambele situatii avea loc o evaluare comparativa a “obiectelor” aflate in competitie. In primul caz, al obiectelor personale iar in cel de-al doilea, a cailor. Prin “cursa cu handicap” se intelegea acea cursa in care sansele inegale ale cailor erau, in principiu, egalizate prin obligatia cailor mai buni de a purta o greutate in plus, in functie de performantele anterioare deja confirmate. Extensia continutului semantic al handicapului continua, de data aceasta cuprinzand oamenii. S-a trecut de la limitarea capacitatilor cailor la limitarea capacitatilor oamenilor, apoi de la limitarea capacitatilor umane la consecintele acestor limitari. Deplasarea semantica a termenului de handicap, de la semnificatia originala restransa, la semnificatia actuala extinsa, a fost insotita si de o deplasare a dominatiei lexicale de la “egalitate in concurenta”, la “dezavantajul in concurenta”. O asemenea deplasare pare sa constituie deja un proces incheiat si ireversibil, dovada ca, prin simpla rostire a cuvantului handicap, se induce imediat si ideea de nuanta defavorizanta.

Handicapul, indiferent de ce tip este (fizic sau mental) reprezinta o sursa de stigmatizare. Cei care sufera din cauza lui, se confrunta atat cu boala propriu-zisa cat si cu practici discriminatorii.

Studii realizate In urma unei cercetari realizate de J. F. Ravaud si I. Ville publicata in International Journal of Rehabilitation Research (Ravaud si Ville, 1986) s-a constatat ca persoanele cu handicap care solicita un loc de munca intr-o interprindere sunt discriminate, ele nefiind alese indiferent daca aveau calificare mai mare decat un candidat sanatos. A fost efectuata o simulare de cerere de serviciu prin expedierea unor candidaturi spontane (scrisoare si C.V. ). Materialul se compunea din: doua tipuri de CV- unul corespunzator unui nivel modest, celalalt unei inalte calificari; doua tipuri de scrisori ce prezentau doua tipuri de candidat: cu handicap (in scaun cu rotile) si fara handicap. Continuarea celor doua variabile a dat patru profiluri posibile: inalta calificare/handicapat, inalta calificare/sanatos, calificare modesta/handicapat, calificare modesta/sanatos. Candidaturile au fost expediate unui esantion reprezentativ de 2.228 de interprinderi cu diferite activitati si cu peste cincizeci de salariati din regiunea pariziana. Rezultatul, in functie de raspunsuri pozitive (propunere de intalnire) sau negative (refuz, tacere) a fost acela ca candidatii valizi avand o inalta calificare au apoape de doua ori mai multe sanse sa se dea curs cererii lor decat omologii lor cu dizabilitati fizice, acest raport ajungand la 3, 2 in cazul candidatilor cu calificare medie. Un alt studiu a fost efectuat pe un esantion de 240 de subiecti carora li s-au prezentat diferite portrete ale unor persoane cu deficiente, aceste portrete diferentiindu-se prin situatia familiara, financiara etc. Exemplu: “in urma unui grav accident de circulatie pe care l-a suferit pe cand era adolescent, domnul X a capatat o infirmitate la membrele inferioare si s-a vazut obligat sa se deplaseze in scaunul cu rotile. Astazi, domnul X are 40 de ani. Traieste singur in Paris, intr-un apartament special amenajat. Nu exercita nicio activitate profesionala si, deci, nu are niciun venit.”, Fiecare portret le era prezentat si trebuia sa constituie obiectul unei proceduri de evaluare. Principala concluzie: celibatarul fara resurse este perceput in mod negativ in comparatie cu cel care este cap de familie si primeste o remuneratie considerabila care este apreciat. '''Stigmatul in presa. ''' Comunicarea in masa este dirijata spre un numar mare de receptori potentiali, iar efectele mesajului transmis pot fi constatate numai indirect, evaluand opinia publica si schimbarile de atitudine aferente. Astfel, una din functiile principale ale comunicarii de masa consta in formarea, modelarea si directionarea opiniei publice in raport cu un sistem de norme si valori considerate dezirabile. Cu atat mai mult intr-un domeniu fragil precum cel al persoanelor cu handicap, unde exista un vid de opinie, sansele de formare a unei opinii, prin intermediul mass-media, cresc considerabil. Dupa cum remarca K. Gergen, viata sociala se desfasoara prea rapid, iar noianul de informatii este prea mare pentru a putea realiza o analiza individualizata a fiecarui eveniment. Concluziile unui articol de presa vor fi mult mai rapid preluate de catre majoritatea populatiei, decat analizarea situatiei prezentate. Iata de ce este foarte important ca informatia sa fie corect prezentata, fara comentarii tendentioase sau concluzii rau-voitoare.

     Bibliografie 

1.	“Minoritati, marginali, exclusi” Adrian Neculau; Gilles Ferreol Iasi, Ed. Polirom, 1996 2.	“Imaginea persoanelor cu handicap in presa scrisa” Dumitrescu Daniela 3.	“Handicap, readaptare, integrare” Autor: Popescu Gabriela Florenta