User:Gintarestep/sandbox

Terminas Heteroglosija (heteroglossia) aprašo skirtingų įvairovių egzistavimą vienoje kalboje (in Greek: hetero- "different" and glōssa "liežuvis, kalba"). Šiuo atveju terminas išverčia Rusišką разноречие [raznorechie], kuri buvo supažindinta rusų lingvisto Mikhail Bakhtin 1934 metų dokumente Слово в романе [Slovo v romane], išleisto anglų kalba kaip "Diskursas romane".

Bakhtinas teigia, jog novelės jėga ir konfliktas kyla iš skirtingų kalbos tipų: veikėjų kalbos, pasakotojų kalbos, ir net autoriaus kalbos. Jis apibrėžia heteroglosiją kaip "kito kalbą kito kalboje, tarnaujančia tam, kad išreikštų autoriaus ketinimus iškreiptu būdu." Bakhtinas akcentuoja autoriaus tiesioginį pasakojimą užuot akcentavęs tik dialogą tarp veikėjų, kaip pagrindinį šio aspekto konfliktą.

Kalbos požiūriai
Bakhtinas manė, jog moderni novelė yra geriausia heteroglosijos eksploatacijos forma, visiškai skirtingai nei epinė poezija (ir šiek tiek mažesniu laipsniu, nei paprasta poezija). Lingvistinė novelės energija buvo matoma savo konflikto ekspresijoje tarp skirtingų garsų perteikiančių novelės elementus.

Tradicinės stilistikos rūšis, kaip epinė poezija, neturi heteroglosijai būdingų savybių. Bakhtino žodžiais, "poezija nuasmenina 'dienas' kalboje, tuomet prozą, kaip mes pamatysime, dažnai sąmoningai dar tik padindina skirtumą tarp jų..."

Išplėsdamas savo argumentą, Bakhtinas teigia, kad visos kalbos atstovauja skirtingą požiūrį apie pasaulį, charakterizuojamą savo prasmėmis ir vertybėmis. Šiuo požiūriu, kalba yra "persmelkianti visus ketinimus ir instinktus," ir taip nelieka jokių neutralių žodžių. Net labiausiai niekuo neišsiskiriantis sakinys turi prieskonį, nesvarbu ar apie profesiją, vakarėlį, karta, vietą ar laiką. Bakhtinui, žodžiai neegzistuoja tol kol jie yra ištarti, ir nuo to momento jie yra įspausti kalbėtojo parašu.

Bakhtin atpažįsta žodžio veiksmą, ar rašybos, kaip literatūros žodinį vaidmenį, tą kuris reikalauja kalbėtojų ar autorių užimti atitinkamas pozicijas, net jei reikia padaryti tik tokį paprastą dalyką, kaip pasirinkti dialektą, kuriuo jie kalbės. Skirtingos kalbos yra dažnai atpažįstamos skirtingomis sąlygomis. Bakhtinas duoda mums neraštingo valstiečio pavyzdį, kuris kalba bažnytinę Slavų kalba su Dievu, su savo šeima kalba savitų dialektų, dainuoja dainas kitų dialektų, ir bando sukurti labai aukštos klasės dialektą, kuomet jis rašo peticijas vietinėms valdžios institucijoms. Bakhtinas, teigia, kad prozos rašytojas turi priimti ir apgyvendinti šias visas kalbas, savo darbuose.

Hibridinė kalbėsena
Hibridinė kalbėsena, kaip teigia Bakhtinas, yra ištrauka, kuri įdarbina tik vieną kalbėtoją—pavyzdžiui, autorių—ir viena ar daugiau jo kalbos rūšių. Dviejų skirtingų kalbų suderinimas su savimi atneša prieštaravimus ir konfliktus tikėjimo sistemose.

Tiriant anglų komiškąsias noveles, ypač Charles Dickens darbus, Bakhtinas atpažino šio argumento pavyzdžius. Dikenso parodijos, tiek apie ‘bendrąja kalbą’  tiek apie Parlamento kalbą arba aukštos klasės banketus, naudojasi paslėptomis kalbos rūšimis ,tam kad sukurtų savotišką humorą. Viename skyriuje, Dikensas pakeičia savo kalbą iš autorinės pasakojimo kalbos į formalizuotą kalbą, beveik epinį toną, aprašydamas nieko neišsiskiriančio biurokrato kalbą, jo parodijos tikslas buvo biurokrato savimylos jausmo ir pasipūtimo aprašymas. Paslėptos kalbos naudojimas, be kalbėtojo ypatingo kalbos tono pokyčio, yra būtent tai kas suteikia parodijai veiksmingumo. Tai Bakhtino nuomone, yra hibridinė kalba. Šiuo atveju vyrauja konfliktas tarp faktinio pasakojimo ir čaižaus hipokratinio naujo, epinio/formalistinio tonų.

Bakhtinas veda mus toliau, tam kad aptartume pokalbio sąsajas. Jo požiūriu, net paprastas dialogas yra pilnas citatų ir nuorodų, dažniausiai, "visi sako" arba "aš tai girdėjau.." Nuomonė ir informacija yra perduota darant nuorodą į neapibrėžtą bendrą šaltinį. Šių nuorodų būdais, žmonės atrankos būdu įsisaviną kitų kalbas ir paverčią jas savomis.

Bakhtinas identifikuoja specifinį kalbos tipą, "autoritetinga kalba",kuri prašosi būti įsisavinimą skaitytojo arba klausytojo; pavyzdžiais galėtų būti: religinė dogmą, arba mokslinė teorija, arba populiari knyga. Šis diskurso kaip buvo manyta seniau yra, užbaigtas, hierarchiškai tobulesnis, ir reikalauja "besąlygiškos ištikimybės" užuot priimdamas skirtingas interpretacijas. Būtent todėl, Bakhtinas teigia, jog autoritetinga kalba vaidina nežymų vaidmenį novelėje. Dėl to, jog pastaroji nėra atvira interpretacijoms, ir negali tapti hibridine kalbėsena.

Bakhtinas daro išvadas, teigdamas, kad pagrindinis novelės vaidmuo yra nupiešti autoritetingą klausimą, ir leisti, jog pastarasis būtų laikomas tikru ir atviru įvairioms interpretacijos. Tiesa sakant, romanai, ne tik veikia, heteroglosijos metodais, bet ir skatina juos naudoti kuo dažniau; nes juk kurti priešingai, būtų artistinė nesėkmė.

Koncepcijos įtaka
Bakhtinas mano, jog heteroglosija buvo dažnai įdarbinama postmoderniosios kritikos, suvokiamos teologiniu ir autoritariniu pobūdžiu, kultūros kontekste. Ypatingai pastarosios stipri panieka populiariosioms meno ir literatūros formoms — archetipiškai išreikšta Adorno ir Horkheimer kultūros pramonės analizėje — jos buvo kritikuojamas kaip  monoglosijos šalininkės; praktikuojančios kultūros mokslus, ir naudojančios Bakhtino  pagrindinę koncepciją teorizuoti kritišką masiškai gaminamų visuomenės pramogų įsisavinimą.

Dorothy Hale pritaikė heteroglosijos koncepciją afroamerikiečių literaturoje "Bakhtinas Afroamerikiečių literatūros teorijoje," aprašančią apie vergą pasakotoją, kuris prisimena savo nelaisvę ar rasinius mėlynųjų pasakojimus, kaip  aiškius afroamerikiečių balsus, kurie konfliktuoja su kitais dialektais. Hale požiūriu, heteroglosija yra tokia pati kaip ir W. E. B. Du Bois požiūris apie afroamerikiečių dvigubą sąmonę, perplėštą tarp amerikietiškos patirties ir  afrikietiško paveldo. Afroamerikiečių literatūra iš prigimties turi labai galinga ir pastovią heteroglosijos formą. Hale tai yra ne tik literatūrinė forma, bet ir afroamerikiečių lingvistinės tapatybės ženklas.

Hale kritikuoja Du Bois dėl Afroamerikiečių dvigubos sąmonės ribojimo, identifikuojant Afro-amerikiečių sąmonę, kaip ypatingai universalųjį heteroglosijos atvejį, ir lyginant Afroamerikiečių padėtį su  Bakhtino hipotetiniu valstiečiu. Hale, teigė, jog pats faktas, kad  heteroglosija yra socialinę konstrukciją, suteikė lygybės viltį Afroamerikiečiams, nes pastaroji pareiškia, jog jie yra kitokie ir nelygūs tik todėl kad visuomenė juos tokius padarė, ne dėl to, jog jie  paveldėjo šiuos būdingus bruožus.

Taip pat žiūrėti

 * code-switching
 * high- and low-context cultures