User:Guy Hurwitz/sandbox

פסק דין קיובל נ' רויאל דאץ' פטרוליום פתיח פסק דין קיובל נגד רויאל דאץ' פטרוליום הינו פסק דין אמריקאי שהגיע עד לבית המשפט העליון האמריקאי ובו נדונה תחולת חוק נזקי זרים (ATS"" Alien Tort Statue – ) ונקבע כי אין החוק מקים סמכות שיפוט אקסטריטוריאלית. הרקע לפסק הדין בשנת 1956 נתגלו מרבצי נפט עשירים באזור דלתת נהר הניגר אשר בניגריה במה שמכונה היום שדה הנפט אולויבירי. האזור היה מיושב על ידי מספר שבטים אשר באופן קולקטיבי כונו "אוגוני" והמהווים מיעוט אתני בניגריה, מדינה המורכבת מערב רב של מיעוטים אתניים והמתאפיינת בפערי ענק בין המיעוטים השונים. על פי כתב התביעה, החברות הנתבעות, Royal Dutch Petroleum ועוד מספר חברות השייכות לקונגלומרט Shell, החלו לשאוב את הנפט באזור תוך גרימת נזק סביבתי אדיר, ונישולם של בני האוגוני מהרווחים שנבעו מאדמתם לאחר שהאחרונים הפסידו במלחמת ביאפרה. בשנים 1993-1994, כאשר ניסו בני האוגוני להתארגן ולהתנגד לניצול אדמתם ולנזק הכבד שנגרם לסביבה, העבירו החברות הנתבעות לכוחות המזוינים בניגריה כסף, מזון, ואמצעי תחבורה על מנת שאלה ימנעו בכוח הזרוע את ההתארגנות נגד זיהום מקורות המים שנגרם מבארות הנפט שבבעלותה. נטען כי הצבא הניגרי דיכא באכזריות את המחאה, רצח, אנס, וכלא את תושבי הכפרים באזור וכמו כן בזז את רכושם, והכל, כך נטען בכתב התביעה, בשירות ענקית הנפט Shell. אחדים מבני האוגוני ביקשו לזכות בסעד נזיקי בבית משפט אמריקני פדרלי בגין פעולות הנתבעות. על מנת להיכנס בדלתותיו של בית המשפט תבעו האוגוני את הנתבעות על פי חוק נזקי זרים ("ATS" Alien Tort Statute). ה- ATS נחקק ב- 1789 וקובע: "לבתי משפט מחוזיים תהיה סמכות שיפוט מקורית בכל תביעה אזרחית על ידי זרים, בנזיקין בלבד, שבוצעה תוך הפרת משפט האומות או אמנה שארצות הברית צד לה" (להלן: "חוק הזרים"). במהלך מאה שישים ושבע שנים לאחר חקיקת ה-ATS היה החוק לאות מתה. אלא שבשנת 1980 נוער האבק מעל ה- ATS כאשר בני משפחה מפרגוואי תבעו בארצות הברית את מפכ"ל משטרת פרגוואי לשעבר(שחי בארצות הברית באותה התקופה) בגין עינויים ורצח של בנם, כאשר העינויים והרצח אירעו בפרגוואי. בהליך זה, פס"ד פילרטיגה נ' פנה-אירלה, קבע בית המשפט לערעורים שה- ATS מעניק לבתי משפט פדרליים סמכות שיפוט על תביעות נזיקין שיוגשו על ידי אזרחים זרים, אפילו אם הנזק נגרם לאזרח זר, ומחוץ לשטחה של ארצות הברית. על פי פסק הדין, המגבלה היחידה המוטלת על הפעלת ה- ATS היא הצורך שהנזק ייגרם תוך הפרה של נורמות יסוד של המשפט הבין לאומי. ערכאה הראשונה העותרים, הגישו במהלך שנת 2002 תובענה ייצוגית נגד החברות (אשר תוקנה במהלך שנת 2004) בטענה שאלו סייעו באופן פעיל לממשלת ניגריה להפר את החוק הבינלאומי בדגש על ההפרות הבאות: 1. הוצאות להורג ללא משפט של התושבים המתנגדים. 2. פשעים נגד האנושות. 3. עינויים ויחס אכזרי. 4. מעצר שרירותי וכליאת שווא. 5. הפרה של הזכות לחיים, חופש, ביטחון והתאגדות. 6. גלות בכפיה. 7. הרס רכוש ופגיעה בקניין. בשנת 2006 דחה ביהמ"ש בהתאם לבקשת הנתבעים את מרבית עילות התביעה מאחר וסבר שאין הן מוגדרות באפן מספיק ספציפי במשפט הבינלאומי. עם זאת, סירב ביהמ"ש לדחות את התביעה על סמך יתר העילות ובהן: סיוע למעצרים שרירותיים, פשעים כנגד האנושות, עינויים ויחס לא אנושי אכזרי ומשפיל. בשלב זה הוגשו ערעורי ביניים מטעם שני הצדדים עליהם יורחב בשני גלגוליהם, לבית המשפט לערעורים ולבית המשפט העליון האמריקאי. בית המשפט לערעורים בבית המשפט לערעורים, בחנו השופטים את התביעה ואת חוק ה-ATS לעומקו. להבנתם, תביעה לפי חוק ה-ATS לא יכולה להיעשות ע"פ הדין האמריקאי, אלא ע"פ הדין הבינלאומי בלבד והנורמות הנהוגות בו. השופטים בדקו אם ניתן להחיל את המשפט הבינלאומי על יחידים ו/או נציגים רשמיים של מדינה זרה, ומצאו שכן בהתאם לפסיקה במשפטי נירנברג, הם בדקו אם ניתן להחיל את הדין על סייענים ומצאו שכן גם כן וע"פ היגיון זה החליטו לבדוק אם ניתן להחיל אחריות שכזו גם על תאגידים. בניגוד לקביעות הקודמות, מצאו השופטים בדעת הרוב (שניים כנגד אחד) כי החלת אחריות נזיקית תאגידית במשפט הבינלאומי אינה נורמה מקובלת. בהגיעם למסקנה זו נשענו השופטים על העובדה שלא היו תיקים כאלו בבית הדין הבינלאומי לצדק (ICJ) ובעיקר על כך שבמשפטי נירנברג שם ניתנה האפשרות לתבוע ארגונים ואכן היו ארגונים שכאלה, לא הוטלה עליהם כל חבות, כאשר המקרה הבולט ביותר הוא של חברת איי.ג'י פארבן (I.G. Farben), התאגיד הגרמני שייצר עבור המשטר הנאצי את גז הציקלון בי, שסייע בבזיזת רכוש של מדינות כבושות ושהלך יד ביד עם המשטר הנאצי לכל אורך הדרך – עליו לא הוטלה כל חבות ובעוד ש-24 ממנהליו נשפטו על פשעים כנגד האנושות במשפטי נירנברג, התאגיד עצמו לא הואשם בדבר מאחר שהטריבונל קבע שתאגיד נשלט ומונע על ידי בני אדם, אינדיבידואלים, ועל כן אינו מהווה ישות אשר ניתן להעמידה לדין פלילי. בנוסף, נשענו השופטים על הניסוח של אמנת רומא הקובע כי אישיות טבעית בלבד יכולה לעמוד לדין וכן על ניסיונה הכושל של צרפת להעניק ל-ICC סמכויות שיפוט בדבר תאגידים שכן במדינות רבות בעולם אין זה מקובל עדיין. בדעת המיעוט ניצב השופט לוואל אשר לשיטתו מפריך את טיעוני חבריו לכס השיפוט. ראשית הוא מסביר שטריבונלים דנים בענישה פלילית ולא בתביעה נזיקית, שנית הוא מסביר שאין זה נכון שהחוק הבינלאומי לא מתיר ענישה כנגד תאגידים, לשיטתו, החוק הבינלאומי מנוסח כפי שהוא על מנת שכל מדינה תוכל לקבל החלטה הנראית בעיניה כראויה. כמו כן, השופט לוואל מנסה להפריך בדרך של לוגיקה את עמדת חבריו לכס השיפוט. עם זאת, לדעת השופט לוואל, העותרים-מערערים לא הצליחו להוכיח את טיעוניהם עד לרף ההוכחה הנדרש ומשכך הוא פוסק כנגד קיובל ולטובת Shell. משכך, קיבל ביהמ"ש לערעורים את ערעור חברת הנפט ודחה את הערעור של קיובל פה אחד, אך כאמור, עם הנמקות שונות בתכלית. בית המשפט העליון של ארה"ב בקיובל ערערו לבית המשפט העליון הפדרלי על החלטה של ערכאת הערעור (ה- Second Circuit ) ביום 17.10.2011. הטיעונים בעל פה נשמעו ביום 28.2.2012. באופן לא צפוי בית המשפט העליון של ארה"ב הודיעה ביום 5.3.2012 שהוא ייחד יום דיונים במהלך חודש אוקטובר 2012 לשמיעת טיעונים בשאלה האם ה- ATS יוצר סמכות שיפוט ביחס לעוולות שבוצעו מחוץ לארצות הברית. כלומר, נדרשו מהצדדים טיעונים בדבר הנסיבות שבהן יכירו בתי משפט פדראליים בעילת תביעה המבוססת על חוק אמריקני לגבי עניין המתרחש מחוץ לשטחה של ארצות הברית. החלטת בית המשפט: בפסק הדין שניתן על ידי בית המשפט העליון האמריקאי נדחתה התביעה על ידי כלל השופטים ובית המשפט קבע שאין לו סמכות שיפוט במקרה זה. נכון הדבר שההכרעה ניתנה פה אחד אך מעיון בדעת השופטים ניתן לזהות דעת רוב ודעת מיעוט בעניין הנימוקים להחלטה הקובעת שאין לבית המשפט סמכות. פסק הדין המייצג את דעת הרוב נכתב על ידי נשיא בית המשפט השופט רוברטס. הנשיא רוברטס קבע כי ה- ATS אינו מקים סמכות שיפוט אקסטריטוריאלית. הנשיא קובע כי חרף כל העובדות המוכחות בפסק הדין הרי שכל ההתנהגות המתוארת התרחשה מחוץ לגבולותיה של ארצות הברית ועל הנזק היה להיגרם בגבולות שטחה של ארצות הברית. הנשיא מוסיף וקובע כי לתאגידים רב לאומיים נוכחת במדינות רבות וזה יהיה מרחיק לכת לקבוע כי די בנוכחות של התאגידים כדי להקנות סמכות. ככל שהקונגרס רוצה לקבוע אחרת עליו לעשות זאת בחקיקה מפורשת וספציפית יותר מאשר ה- ATS. על כן, פסק הדין של בית המשפט לערעורים מאושר. לדעת הנשיא הצטרפו השופטים סקאליה, קנדי, תומאס ואליטו. השופט אליטו הצטרף לפסק הדין של הנשיא, אך הוסיף דעה משלו שאליה הצטרף השופט תומאס. השופט אליטו טוען שפסק הדין של רוברטיס לא היה בהיר דיו באשר לתחולת ה-ATS מחוץ לשטחי ארצות הברית והוא הדגיש מרכיב זה. השופט קנדי כתב את עמדתו על פני פיסקה אחת והצטרף לפסק דינו של הנשיא. השופט קנדי משאיר צוהר למצב שבעתיד כן יגיע המקרה הנכון לבית המשפט כך שתקום מכוח ה- ATS סמכות שיפוט אקסטריטוריאלית. השופט ברייר כתב את עמדתו אליה הצטרפו השופטים גינזבורג, קגן וסוטומאיור אשר הסכים עם המסקנה של הנשיא רוברטס אך לא מהסיבות שלו. השופט ברייר דחה את התביעה של העותרים בשל חוסר קשר מספיק בין התביעה ובין ארצות הברית כדי להקנות לבית המשפט סמכות שיפוט. השופט ברייר אינו מסכים עם פסק דינו של הנשיא רוברטס וטוען של ה- ATS תחולה אף מחוץ לגבולות ארצות הברית. יחד עם זאת, ברייר קובע על בסיס תקדימים של בית המשפט העליון כי במקרה זה אין די קשר בין העותרים, המשיבים, והנושא נשוא התביעה לארצות הברית, ועל כן דינה להידחות. לגבי המשיבים השופט ברייר קובע כי מדובר בשני תאגידים זרים. המניות שלהם כמו של חברות זרות רבות נסחרות בבורסה של ניו-יורק. הנוכחות היחידה של התאגידים בארצות הברית היא משרד בניו-יורק שעוזר להסביר למשקיעים פוטנציאליים על עסקיהם. העותרים אינם אזרחי ארצות הברית אלא אזרחי מדינות אחרות, המקרה כפי שאירע ארע במדינה אחרת והטענה של העותרים היא לא שהמשיבים ביצעו את המעשים המתוארים כי אם אלא שהם סייעו לאחרים לעשות כן. לכן, בנסיבות הללו, אין קשר מספיק בין התביעה לבין ארצות הברית. השופט ברייר קובע שהוא מצטרף לפסיקה של בית המשפט אך לא לדעתו. הביקורות על פס"ד קיובל פסק הדין זכה להד תקשורתי רחב ולתוצאותיו יהיו השפעות מרחיקות לכת, ייתכן שאף עד כדי ריקון ה-ATS מתוכנו . ביקורות נוספות טענו חותר תחת מורשת משפטי נירנברג ומחליש באפן מהותי את דיני זכויות האדם המודרניים, כאשר גם שגיאות של שופטי הרוב בערכאת הערעור הראשונה זכו לביקורת (נכסיה של חברת I.G Farben הוחרמו בחלקם והושמדו בחלקם, תאגידים נוספים שתמכו במשטר הנאצי פורקו). עוד נאמר כי פסק הדין יוצר מדרון חלקלק בו יוכלו תאגידים לפעול דה פקטו כמדינות פרטיות ללא כל אחריות לדיני זכויות אדם  – בדיוק ההיפך ממטרות החוק הבינלאומי.