User:Hubertinnovation/sandbox

VIATA IN EVUL MEDIU IN TARILE ROMANE IN MEDIUL URBAN SI RURAL

Evul Mediu este o perioada a istoriei europene cuprinsa intre secolul al V-lea si secolul al XIV-lea. Evul Mediu urmeaza caderii Imperiului Roman de Apus din anul 476 si preceda era moderna. Evul Mediu este una dintre cele trei perioade majore in istoria europeana. Cele trei perioade sunt: Antichitatea, Evul Mediu si Epoca Moderna. Sintagma „Evul Mediu” a aparut prima data in limba latina ca „timpurile mijlocii”. Evul Mediu reprezinta o perioada de mari transformari pe plan politic, economic, cultural si social. Acest interval de timp este caracterizat de migratia popoarelor si constituirea statelor feudale care stau la baza Europei moderne. Evului Mediu ii corespunde, in genere, ca structura economico-sociala, oranduirea feudala; de aceea, evul mediu mai este cunoscut si sub numele de „epoca feudala”. Evul Mediu se caracterizeaza prin complicate legaturi de vasalitate intre membrii clasei dominante pe de o parte, si intre stapanii feudali si taranimea dependenta, pe de alta parte. Totalitatea acestor legaturi alcatuiesc un tot unitar care contureaza o societate distincta numita medievala, diferita de epoca veche prin formele de organizare a productiei, prin raporturile stabilite intre feudali si taranimea dependenta, precum si prin raporturile stabilite in interiorul clasei feudale. Istoria Evului Mediu romanesc s-a desfasurat pe parcursul unui mileniu si se intinde de la secolul al VIII-lea pana in secolul al XVIII-lea. Aparitia relatiilor feudale si a primelor formatiuni prestatale se situeaza in prelungirea procesului de formare a poporului roman. Procesul de etnogeneza, desi incheiat in componentele sale de baza in secolul al VIII-lea, se continua si in urmatoarele 4-5 secole, fapt determinat de asezarea in teritoriile romanesti a migratorilor (slavi, pecenegi, cumani, tatari). Aflate intr-o zona de contact a mai multor factori de civilizatie (catolica, ortodoxa, musulmana), Tarile romane au fost supuse presiunilor politice, militare si religioase ale acestora. Caracteristica predominanta a societatii romanesti medievale a fost desfasurarea istoriei ei in mod unitar, prin unitate intelegandu-se permanenta legaturilor dintre romanii din spatiul intracarpatic si cei de la sud si rasarit de Carpati. Izvoarele scrise si cercetarile arheologice arata pentru perioada cuprinsa intre secolele al VIII-lea si al XIII-lea o activa viata economica. Economia avea un caracter natural, principalele ocupatii fiind agricultura si cresterea animalelor. Agricultura - in asezarile cercetate au fost descoperite diverse unelte agricole: seceri, coase, sapaligi, brazdare, cutite de plug. Pamantul era cultivat in sistemul asolamentului bienal sau trienal (cultivarea la 2 sau 3 ani, a aceluiasi teren agricol) pentru refacerea solului. Dintre culturile agricole cele mai importante erau cele de cereale, cele de vita de vie si cele de pomi fructiferi. Diploma Ioanitilor (1247) ne furnizeaza informatii despre dezvoltarea pe teritoriul viitorului stat Tara Romaneasca a agriculturii, confirmata si de existenta morilor. Cresterea animalelor era o ocupatie tot atat de importanta, animalele fiind folosite atat la muncile agricole cat si pentru hrana. Cercetarile arheologice au scos la iveala piese de harnasament, zabale, pinteni, potcoave precum si resturi de oase de animale. Ocupatia de baza a valahilor era cresterea oilor, de unde numele de valah devenise sinonim cu cuvantul pastor. Apicultura si pescuitul erau o importanta sursa de hrana si de export. Extragerea minereurilor este atestata de descoperirea de cuptoare de redus minereul, unelte de minerit si unelte de fierarie, de asemenea cronicile noteaza despre extragerea sarii si a pacurii. Mestesugurile – dintre mestesuguri cel mai practicat era prelucrarea fierului, prin care se obtineau unelte agricole, obiecte casnice, arme. Ca mestesuguri casnice se practicau torsul, tesutul, prelucrarea pieilor, olaritul. Vasele erau lucrate cu mana sau la roata fiind apoi arse in cuptoare. Comertul – schimbul de produse este atestat de descoperirea de tezaure monetare si de monede izolate, din bronz si arama. Cele mai multe monede sunt de provenienta bizantina ceea ce indica legaturile economice dintre teritoriile populate de romani si imperiul de la sudul Dunarii si Balcani (Imperiul Bizantin). Drumuri comerciale strabateau Tarile Romane de exemplu „drumul moldovenesc” ce trecea prin Moldova de la nord la sud sau drumul ce lega Transilvania de tarmul Marii Adriatice. S-au descoperit de asemenea, numeroase resturi de produse de provenienta straina (ceramica, unelte, podoabe). Cronicile ruse - Cronica rusa a lui Nestor si Povestea anilor care au trecut, noteaza ca la Dunarea de Jos se aduceau pentru schimb tesaturi, piei, ceara, vin, blanuri, podoabe. Drumurile comerciale permiteau circulatia marfurilor de o parte si de alta a Carpatilor precum si intre Polonia, Ungaria si tinuturile Marii Negre sau din Balcani. La gurile Dunarii si Marea Neagra erau cunoscute ca centre comerciale orasele Vicina, Chilia si Cetatea Alba fiind frecventate mai ales de negustorii genovezi. Lemnul, fierul si piatra erau cele mai des utilizate. Lemnul reprezenta materialul universal, care împreuna cu bunurile pământului erau materia cea mai prețioasă din Evul Mediu, fiind primele și principalele produse de export. Comertul apare ca urmare a cresteri demografice, a progresului tehnicii agrare, a dezvoltării meșteșugurilor urbane, a îmbunătățirii mijloacelor de transport pe uscat și apă, având o creștere apreciabilă atât pe piața internă cât și pe cea externă. Economia in Evul Mediu se caracteriza deci ca fiind o economie in principal agrară, care își avea bazele mai ales în puterea calitativă a pămâtului și forța de muncă a diferitelor clase sociale, nu se poate deci vorbi de o economie productivă, si deși se încerca aceasta prin toate metodele și utilajele disponibile la acel moment totul evolua relativ încet. Această economie agrară își avea baze vechi, ce vor fi mai târziu rădăcini solide pentru societatea economică medievala. Progresul agrar, tehnologic si îmbunătățirea utilajelor au dus la o exploatare mai eficienta a pamantului. Legăturile comerciale, dezvoltarea mineritului și a meștesugurilor, deasemenea au trecut de la un nivel slab, aproape nedezvoltat, spre o continuă dezvoltare și un progres vizibil. Si dupa sec. al XVI-lea economia ramane predominant naturala ocupatiile principale ramanand agricultura, cresterea animalelor, pescuitul, albinaritul, o dezvoltare mai accentuata a cunoscut exploatarea bogatiilor subsolului. Mestesugurile cunosc o dezvoltare apreciabila mai ales in Transilvania unde s-a dezvoltat o intensa viata oraseneasca unde se desfasura o intensa activitate mestesugareasca (mestesugarii erau organizati in bresle) dar si comerciala cu Moldova si Tara Romaneasca. In Transilvania au aparut in sec. al XVI-lea numeroase manufacturi producatoare de hartie, postav. In Tara Romaneasca au aparut in sec. al XVII-lea manufacturi de sticlarie si hartie. Numeroasele pravalii si piete, depozite si pivnite aflate in orase atesta existenta unor intense activitati comerciale si transformarea multor orase si targuri in importante centre de schimb. Orase ca Sibiu, Brasov, Cluj, Sighisoara, Bistrita au avut un aport substantial la progresul civilizatiei, ca si Baia, Suceava, Chilia, Cetatea Alba, Curtea de Arges, Campulung caracterizate atat de o intensa activitate mestesugareasca cat si de una comerciala care ne indica intinse raporturi internationale. Structura populatiei orasenesti era complexa. In Transilvania patriciatul detinea puterea economica si politico-administrativa, participand la viata politica a tarii. Cea mai mare parte a locuitorilor oraselor o alcatuiau mesterii si negustorii, carora li se adaugau saracimea sau plebea. Orasul medieval mai adapostea si profesori, scribi sau dieci, medici si juristi. Acestia erau purtatorii unei noi culturi – cultura urbana – definita printr-un caracter laic. Satele vor continua sa se organizeze si sa se dezvolte liber. Satele parcurg un proces de crestere a numarului lor. Denumirea de sat provine din termenul latin „fossatum” ramas in limba romana sub forma „sat”. Fossatum era o asezare aparata printr-un sant intarit cu pari – palisade, indagines – atestate in toate regiunile romanesti, in vederea apararii cu forte proprii, locale. Principala forma de comunitate a romanilor in perioada prestatala era obstea sateasca (teritoriala). In cadrul obstii activitatile se desfasurau pe baza a doua forme de proprietate: -	Proprietatea comuna a tuturor membrilor comunitatii, si se exercita asupra padurilor, apelor, pasunilor si a unei parti din terenurile agricole (rezerva obstii); -	Proprietatea individuala (familiala), care se exercita asupra terenurilor agricole lucrate de catre fiecare familie in parte. Obstea se bucura de autoconducere si isi alegea cnezii, juzii si voievozii; obligatiile catre domnie si biserica erau responsabilitatea comuna a tuturor membrilor obstii. Obstea datora domnului o dare in bani, munca gratuita in folosinta publica si participarea la oastea cea mare, iar catre Biserica datora dijma care cuprindea o parte a produselor principale realizate in gospodarie. Conducerea obstii a fost colectiva si se exercita prin adunarile si sfatul oamenilor buni si batrani, la care se adauga conducatorii satelor, judele (termen de origine latina) sau cnezul (termen de origine slava), juratorii care exercitau justitia pe baza obiceiului pamantului sau dreptului romanesc. In interiorul ei obstea a trecut printr-un proces de diferentiere. Treptat si adeseori prin lupta cnezul pune stapanire pe loturile comunitatii, ii aserveste pe posesorii acestora, ocupand uneori si parti din pamanturile stapanite in comun. Astfel, cu timpul, din interiorul obstii se iveste atat feudalul, stapanul unor pamanaturi mai intinse, care vor constitui urmatoarele domenii, cat si taranimea aservita. Obstea, chiar aservita de feudal, supravietuieste pana la sfarsitul feudalismului. In Tarile Romane s-au pastrat insa si comunitatile obstesti neaservite, care cuprind de-a lungul evului mediu taranimea libera. Aceasta a avut un rol insemnat in lupta de aparare impotriva opresiunii straine. In secolele de inceput ale feudalismului taranimea isi pastreaza in majoritatea ei libertatea rezistand feudalizarii. Aservirea obstilor satesti se accentueaza in Transilvania, in sec. al XIII-lea, o data cu organizarea domeniilor feudale, iar in Tara Romaneasca si Moldova dupa jumatatea sec. al XIV-lea. Taranimea aservita purta numele de iobagi, in Transilvania si de rumani si vecini in Tara Romaneasca si Moldova. Izvoarele mentioneaza si robii o categorie inferioara taranimii. In Tara Fagarasului si in Tara Hategului apar aceleasi categorii sociale ca si in Tara Romaneasca si Moldova: rumani si vecini si boieri (marii proprietari de terenuri). Cnezii (boierii) reprezinta feudalitatea romaneasca. Cnezul a fost in primul rand un conducator al satului, avand atributii administrative si judiciare, si apoi si politic si militar, la inceput deosebindu-se prea putin de membri obstii. Cu timpul, pe masura dezvoltarii feudalismului, diferentierea de avere si putere sporeste. O parte din cnezi ajung la o mai mare putere prin unirea mai multor cnezate intr-un voievodat. Din organizarea de obste, prin unirea mai multora, au rezultat cnezatele si voievodatele. Situate de o parte si de alta a Carpatilor, voievodatele, o data cu dezvoltarea societatii, devin tot mai puternice si mai intinse, evoluand spre voievodatul unic. Organizarea statului feudal romanesc s-a infaptuit in forma voievodatului, insa nu unic ci, in unitati statale conduse de voievozi. Intemeierea statelor medievale romanesti Tara Romaneasca, Moldova si a voievodatului Transilvaniei intre secolul al XIII-lea si al XIV-lea au fost favorizate atat de factori interni – dezvoltarea economica, sociala si politica dar si de factori externi – reprezentati de conditiile politice existente atunci in Europa, cand „statele mari” adevarate conglomerate de popoare, evoluau spre statul feudal cu o baza etnica, asa cum l-au cunoscut si Tarile Romane, dar si de decaderea puterii tatarilor si stingerea dinastiei arpadiene pana la venirea dinastiei de Anjou (1308). Si dupa secolele XIV-XVI boierii si nobilii au constituit clasa politica conducatoare si au detinut puterea economica. In Transilvania obligatiile vasalice erau mai bine definite si mai apropiate de modelul apusean. In Tara Romaneasca si Moldova boierii alcatuiau o clasa mai putin diferentiata si ierarhizata. Ei datorau domnului sprijin militar si sfat – obligatii vasalice, asteptand de la acesta „mila domneasca” adica dregatorii si pamanturi date in stapanire. Taranimea era impartita in tarani liberi si tarani aserviti. Taranii liberi erau numerosi la inceputul sec. al XV-lea si reprezentau o importanta forta economica si militara. In Moldova taranii liberi se numeau razesi si se aflau in zona Vrancea si Campulung iar in Tara Romaneasca se numeau megiesi sau mosneni si se aflau in zona Muscel, Arges, Valcea, Lovistea. In Transilvania taranii liberi erau mai putin numerosi si se aflau in Bihor, Hateg, Oas. In tot spatiul romanesc ei si-au pastrat organizarea traditionala - obstea sateasca. Taranii aserviti sau dependenti detineau loturi in folosinta numite sesii sau delnite. Taranii aserviti se numeau rumani in Tara Romaneasca si vecini in Moldova iar in Transilvania se numeau serbi sau iobagi. Incepand cu secolul al XVI-lea, dependenta economica a taranilor a fost dublata de una juridica prin legarea de glie. Boierilor si nobililor taranii le datorau un ansamblu de obligatii, intre care cele mai importanate erau dijma (renta in produse), claca sau robota (in munca) si o renta in bani de mai mica importanta. Se adaugau la acestea participarea la oaste, la lucrarile de intretinere a domeniilor si daruri pe care trebuiau sa le faca cu diferite prilejuri. De asemenea taranii aserviti aveau obligatii fata de stat, domnie si biserica. Lumea rurala asculta de cutume, tipurile principale de locuinta erau bordeiul semiingropat si locuinta de suprafata captusita cu barne, acoperite cu paie sau trestie si un strat de pamant, unele locuinte erau inconjurate de anexe precum grajduri, hambare si gradini. In interiorul locuintei vatra era indispensabila iar mobilierul era sarac. Hrana era simpla si nu prea variata bazata in special pe resursele gospodariei. Hainele erau confectionate in casa din lana sau canepa. Locuintele aveau una sau doua incaperi si adaposteau mai multe persoane, caci familiile de tarani erau numeroase, copii constituind o importanta forta de munca. Arta populara s-a concretizat in constructii si obiecte de lemn cu crestaturi in motive geometrice si florale precum si in scoarte si costume populare realizate intr-o gama larga de culori predominata de alb si negru. BIBLIOGRAFIE

-	Hadrian Daicoviciu, Pompiliu Teodor Ioan Campeanu - Istoria romanilor antica si medievala, Ed. Didactica si pedagogica, Buc. 1991. -	Pascu Vasile - Istoria antica si medievala a romanilor, Ed.Clio Nova,1998. -	Emil Cernea, Emil Molcut – Istoria statului si dreptului romanesc, Ed. Sansa 1995. -	Sorin Oane, Maria Ochescu – Istoria romanilor, Ed. Humanitas, 2006. -	Constantin C. Giurescu, Dinu C. Giurescu – Istoria romanilor, Ed. Albatros, 1971. -	Wikipedia.