User:JelenaMilosavljevic/sandbox

U svojoj knjizi Leontije Ninković prenosi narodnu pesmu o bici na Oziji ispod Moskovije 1735. godine u kojoj se ruski general Sava Vladislavić sveti za smrt svoje braće Todora i Duke Živka, iako istorijski podaci pokazuju da je osim što je bio diplomata na dvoru cara Petra Velikog Romanova, bio prestar u tom trenutku čak i da prisustvuje bici o kojoj se govori.

Bitka kod Ozije

Poletela dva vrana gavrana,

Od Ozije ispod Moskovije,

Čekala ih mlađana kaduna,

Čengić paše Bećir pašanica,

Pa zapita dva vrana gavrana.

Vije li se barjak Mišovića,

Sjaju li se toke Sijerčića,

Igra li se dorat Ljubovija,

Sa lijepa polja Nevesinja?

Zadesi se generale Sava,

Pa namami na prevaru vojsku,

Da od vraga ne ostane traga.

Zapita ih sve od reda,

Nije l' kogod od Hercegovine,

Od Čengića soja svijetloga,

Čestitim ću njega učiniti.

Kad videše Hercegovci Turci,

Stadoše mu dolaziti, kadi,

Dolaziti pa se predavati,

Od Nikšića grada bijeloga,

Dođe k' njemu svih pet Mušovića,

I svaki se pod Čengića kaza,

Sa Klobuga, dva Kovčegovića,

I oni se pod Čengiće kažu,

Od bijele Podgorice šera,

I odatle dva Bećirkućića,

I oni se pod Čengiće kažu,

Od bijela Kolašina grada,

I odatle četiri Mekića,

I oni se pod Čengiće kažu,

A od Skadra sedam Bibizića,

I oni se pod Čengiće kažu,

Od Crkvica, sela nekakvoga,

I odatle dva Šahinagića,

I oni se pod Čengiće kažu,

Od Bileće do tri Kapidžića,

I oni se pod Čengiće kažu,

Od Trebinja, šera bijeloga,

I odatle Rizvanbegovići,

I oni se pod Čengiće kažu,

I od Stoca do dva Stočevića,

I oni se pod Čengiće kažu,

Od Mostara dva Kajtaza mlada,

I oni se pod Čengiće kažu,

S Nevesinja sve pet Ljubovija,

I oni se pod Čengiće kažu,

S Metkovića Resulbegovića,

I onda se pod Čengiće kažu,

Od bijela šeher Ljubuškoga,

I odatle do dva Ljubušćaka,

I oni se pod Čengiće kažu,

Od Konjica, na vodi Neretvi,

I odatle dva Verat ovića,

I oni se pod Čengiće kažu,

Sa Sokoca ispod Romanije,

I odatle do dva Tankovića,

I oni se pod Čengiće kažu,

Od Zagore sedam Sijerčića,

I oni se pod Čengića kažu,

A od Foče do tri Šoševića,

I oni se pod Čengiće kažu,

Od Goražda stara Seusaka,

I on mu se pod Čengića kaza...

Kad se bezi okupiše, kado,

Od Sandžaka i Hercegovine,

Sedamdeset i sedam begova

A svi oni glave izgubiše,

Osta pusto polje Moskovije,

Moskovije iznad Ozije.

Danas podaci pokazuju da je tada Bećir-beg Čengić u Južnu Rusiju poveo u rat negde oko 30.000 ljudi a da se sa čuvanja granice Turske od Rusije vratilo nešto preko hiljadu i tri stotine Bošnjaka i Hercegovaca do 1740. godine. U pesmi, prema podacima, Koste Lješevića kaduna Bećir-bega Čengića bila je poreklom iz stare turske porodice Đulića, čijeg su brata Osmana Rusi pokrstili dok joj je sin Jakub zajedno sa suprugom nastradao u bici.