User:Kristīne Kauliņa/sandbox

Dzīves gadi

1919-2015

Biogrāfija

Ēvalds Siliņš dzimis 1919. gada 10. martā Valkas apriņķa Ēveles pagasta No 1932. gada līdz 1938. gadam mācījās Priekuļu lauksaimniecības vidusskolā, tad iestājas Cēsu Skolotāju institūtā, taču nomācās tajā tikai trīs dienas. 1947. gadā Ē. Siliņš iestājas Latvijas Valsts Pedagoģiskajā institūtā Vācu valodas fakultātē. Atsaucoties uz Rūjienas vidusskolas direktores vēlmēm, izveido zēnu, meiteņu un jaukto kori, kurus vada līdz aiziešanai pensijā 1995. gadā. Rūjienas vidusskolas kori piedalās visos skolēnu dziesmu un deju svētkos. 1979. gadā Ē. Siliņa koris dziesmu karā savā grupā iegūst zelta medaļu ar sava vadītāja tautasdziesmu apdares ciklu “Ķekatas”, bet 1984. gada svētkos koris ir bronzas medaļas laureāts. 1932. gadā pēc Ēveles pamatskolas beigšanas sākas mācības Priekuļu lauksaimniecības vidusskolā, jo mātes brālis pēc nāves atstājis lauku māju Ēvaldam. Nekas cits neatliek kā mācīties lauksaimniecību, kaut arī sevišķas intereses par to nav un ir skaidrs, ka nekāds lauksaimnieks no viņa neiznāks. Lai kompensētu neinteresantās mācības, Ēvalds paralēli iestājas Cēsu tautas konservatorijas klavieru klasē un vakaros mēro 6 km garo ceļu turp atpakaļ, bieži vien kājām. Skolas kori vada diriģents Kārlis Šmits. Ēvalds viņam labprāt palīdz, spēlējot pavadījumus. Skolas laikā top arī pirmā viņa komponētā dziesmiņa „Lietutiņš” ar K. Skalbes tekstu klases priekšnesumu vajadzībām. Blakus mūzikai interese arī par vācu valodu. Te viņam labs palīgs kāds ebreju tautības puisis, ar kuru mācās vienā klasē. 1938. gadā pēc Priekuļu lauksaimniecības vidusskolas beigšanas Ēvalds Siliņš ir apņēmības pilns īstenot savu sapni kļūt par skolotāju un iestājas Cēsu Skolotāju institūtā. Nomācās tur tikai trīs dienas, jo uzrodas  bijušais kursa biedrs un pierunā viņu doties darbā  uz Lielplatoni. Vidzemnieks maina savu dzīves vietu uz Zemgali – Jelgavas apriņķa Lielplatones muižu, kur sāk strādāt par izmēģinājumu tehniķi. Taču Ēvaldu mūziķa dvēsele neliek  mierā, tāpēc viņš nodibina  jaukto kori, kas pēc ikdienas darba ar mašīnām un tehniku ļauj vakaros nodoties savas sirds aicinājumam – mūzikai.

Kara gadi

Lielplatonē Ē. Siliņš nostrādā līdz 2. pasaules karam. 1941. gada decembrī Ē. Siliņu iesauca vācu armijā, bet karot praktiski neiznāk. Viņš tiek nosūtīts darbā štābā, kur veic  tulka pienākumus, jo labi prot  vācu un krievu valodu. Kara beigās 1944. gadā Ē. Siliņu aizsūta uz lidotāju skolu pie Liepājas, bet no turienes uz oficieru kursiem Rīgā. Kursus mobilizē un aizsūta uz Daugavpili, pievienojot kādai vācu divīzijai. Vācu armija tai brīdī jau atkāpjas.Kādu rītu pie Ērgļiem sākas milzīgs krievu armijas uzbrukums. Blakus sprāgst lādiņš un spēcīgs trieciens kareivi apdullina. Tuvējo māju saimnieki viņu atrod un nogulda siena šķūnī. Pēc laiks pamostoties un saprotot, kas noticis, viņš tiek ieģērbts saimnieces dotajās saimnieka drēbēs, jo vāciešu formā palikt bīstami, un pateicies laipnajiem ļaudīm, slapstoties pa krūmiem, dodas mājas virzienā. Priecīgs sasniedzis māju, Ēvalds piereģistrējas Ēveles pagastā, bet prieki ir īsi, jo par to, ka karojis vācu armijā, viņu nosūta strādāt dzelzceļa remonta darbos starp Valmieru un Strenčiem. 1944. gadā neilgu laiku strādā Rencēnu patērētāju biedrībā par grāmatvedi. Pēc pāris mēnešiem Siliņu apcietina vēlreiz un ievieto Valmieras muižas nometnē.Seko kratīšana līdz pēdējam papīra gabaliņam un spaidu darbi koncentrācijas nometnē.Mūzika ir viņa palīgs arī šai bezcerīgajā situācijā. Nometnes gūstekņi būvē gāzes vadu „Saratova – Maskava”. Nekādas tehnikas nav, nākas rakt ar lāpstām akmeņaino un mālaino zemi, par to saņemot 400 gramu maizes dienā. Ja nevar izrakt, tad  jāsamierinās tikai ar pusporciju. Nekādu nākotnes izredžu, tikai bada nāve. Bet tad uz Maija svētkiem nometnes priekšnieka sieva – cilvēks ar māksliniecisku dvēseli – nolemj organizēt pašdarbību, un kārtējā vakara pārbaudē skan pavēle: ”Muzikanti, soli uz priekšu!”. Tā kā zaudēt nav ko, Siliņš sper soli. Tiek izveidots ansamblis, kurā iesaistīti nometnes iemītnieki. Viņam tiek iedots akordeons, citiem jādzied ,kādam jāspēlē vijole, kādam jāpūš trompete. Daži dejo .Kāds krievu aktieris uzņemas režisora pienākumus. Komisija atzīst šīs mūziķu „brigādes” sagatavoto priekšnesumu par labu, un sākas koncerti nometnēs, kas atrodas viena no otras 5 km attālumā, vēlāk – sādžās. Priekšnieki pelna naudu no pārdotajām biļetēm, bet muzikantiem tiek kāds papildus kumoss maizes, kas neļauj nomirt bada nāvē. Nometnes gados tiek nospēlēti 115  koncerti. Karam beidzoties, ieslodzītos mājās vēl nelaiž, bet pārceļ uz nometni Gruzijā, kur turpinās koncertu turneja. Esošajam sastāvam pievienojas neliels koris 16 dziedātāju sastāvā. Siliņa uzdevums ir aranžēt dziesmas. Šī „koncertbrigāde” braukā pa visu Gruziju. 1946. gada rudenī Ēvalds saslimst ar malāriju.Redzēdama, ka nekāds stiprais strādnieks vairs nebūs, priekšniecība atlaiž viņu mājās.

Studijas un darbs

Atgriežoties atpakaļ Latvijā, darba meklējumi aizved Ē. Siliņu uz Valmieras patērētāju biedrību, kas savukārt viņu nosūta uz Rūjienu par rēķinvedi, vēlāk par grāmatvedi. 1947. gadā Ē. Siliņš iestājas Latvijas Valsts Pedagoģiskajā institūtā Vācu valodas fakultātē. Lai iestātos, nākas mazliet samelot biogrāfiju „netīrās” pagātnes dēļ. Papildus mācībām jāmeklē darbs. 1948. gadā toreizējā Rūjienas 7.gadīgās skolas direktore Sprince pieņem Ē. Siliņu darbā par dziedāšanas skolotāju ar visu „šaubīgo” biogrāfiju. Skolā nepieciešams arī angļu valodas skolotājs. Ko nu? Ir iespēja. Trīs mēnešu laikā veic īstu varoņdarbu. Apgūs pilnīgi svešo valodu un noliekot iestājeksāmenus ar novērtējumu teicami un turpina studijas angļu valodā. Pēc divu gadu darba skolā Siliņu ieceļ par mācību pārzini, bet biogrāfijas dēļ atkal pēc pāris gadiem atbrīvo no šo pienākumu veikšanas. 50. gadu sākumā jaunā Rūjienas vidusskolas direktore Skoboļeva darbu iesāk  ar vēlmi :”Mums vajag skolas kori!” Ē. Siliņš atsaucas direktores vēlmei un izveido skolā zēnu, meiteņu un jaukto kori, kurus vada līdz aiziešanai pensijā- 1995. gadam. Papildus skolas darbam Ēvalds Siliņš strādā Rūjienas pilsētas bērnudārzā par muzikālo audzinātāju, tāpēc arī mazajiem ir veltītas daudzas no viņa kompozīcijām. Jaunie darba pienākumi dod radošu pacēlumu un vēlmi pilnveidot savas zināšanas mūzikā, tāpēc 1957. gadā Siliņš iestājas Latvijas Valsts konservatorijā, tikko atvērtajā kordiriģentu neklātienes nodaļā, kur kordiriģēšanu viņam pasniedz Mendelis Bašs, vēlāk Jānis Ozoliņš. Kopā ar kursa biedru A. Eidiņu (1922 – 1983) tiek sastādīts pirmais dziesmu krājums vidusskolu koriem. 1962. gadā ar izcilību beidz  Latvijas Valsts konservatoriju kā kordiriģents un pedagogs. Pēc rektora J.Ozoliņa ierosinājuma Siliņš turpina studijas kompozīcijas klasē pie Lūcijas Garūtas, kura  paliek atmiņā kā ļoti gaišs cilvēks ar interesantu mūzikas izpratni. Arī pirmais diriģēšanas skolotājs Mendelis Bašs ļoti iespaido Ē. Siliņa muzikālo izaugsmi. Pirms konservatorijas Siliņš privāti mācās pie viņa harmoniju pašdarbības komponistu apvienībā. Interesants fakts, ka 1968.gadā Siliņš pabeidz studijas, taču diplomu nesaņem (konservatorijā pastāv  studentu vecuma ierobežojums). Paralēli skolotāja darbam Rūjienas vidusskolā Ē.Siliņš darbojas arī kā diriģents ārpus skolas. Vairāk nekā 30 gadus viņš vada Rūjienas kultūras nama kori. Siliņš ir Rūjienas Patērētāju Biedrības vīru vokālā kvarteta vadītājs, sieviešu kora ‘’Straume’’, Naukšēnu jauktā kora diriģents, kā arī 1965.gadā Valmieras rajona koru virsdiriģents. Ar saviem koriem viņš koncertē  ne tikai Latvijā, bet arī ārpus tās robežām. Gadās piedzīvot arī nepatīkamus brīžus. Tā 1986.gada pavasarī ar skolēnu kori viesojoties Ukrainā, pašiem nezinot, nākas izbraukt cauri Černobiļas avārijas radītajam radiācijas putekļu mākonim. Tas ir nepatīkams pārdzīvojums gan diriģentam, gan bērniem, gan viņu vecākiem. Ģimene

Līdz ar Ēvalda parādīšanos Rūjienā 1946.gadā, sarosās visas brīvās  meitenes. Svešinieks viņām liekas ļoti simpātisks. Un vēl tik talantīgs. Un visas cer, bet... ātri vien viņš savu sirdi   atdod  vienai vienīgai uz mūžu- Lūcijai Hedvigai. Saskaņā un mīlestībā nodzīvo līdz pat 2004.gada maijam, kad slimība gūst virsroku un liktenis ir nepielūdzams. 1966.gada augustā, uzzinot, ka Ainažos autoavārijā bojā gājusi rūjieniešiem pazīstamā Jautrīte Roesa un bez mammas palikušas divas 9 un 10 gadus vecas meitenes, Ēvalds un Lūcija pieņem savas dzīves nopietnāko lēmumu. Meitenes turpmāk dzīvos viņu mājā. Nu Siliņu ģimenē arvien biežāk skan vārdi tētis un mamma. Mīlestībā uzaug meitenes. Prieks tagad par mazbērniem un nu jau mazmazbērniem.

Pensijas gadi

No 1996.gada Ēvalds Siliņš vairs nestrādā skolā, bet savā pieredzē joprojām dalās ar bijušajiem kolēģiem. Rūjienas vidusskolā kopš 1997.gada ir ieviesta tradīcija marta sākumā (10.martā ir skolotāja dzimšanas diena) organizēt Ēvalda dienas koncertu, kurā piedalās skolēni, dziedot un instrumentāli atskaņojot Ē.Siliņa rakstītās dziesmas. Šiem koncertiem tiek rakstītas jaunas dziesmas un skaņdarbi dažādiem instrumentiem. Rūjiena lepojas ar savu skolotāju, komponistu un diriģentu un novērtē viņa devumu. Ēvaldam Siliņam piešķirts  Rūjienas Goda pilsoņa nosaukumu. Ēvalda Siliņa Piemineklis

Ēvalda Siliņa piemineklis atklāts 2019. gada 9. martā pie Rūjienas estrādes. Autors Ginters Krumholcs.