User:László Dáloki

Élménybeszámoló az Alpokból

A történet Károly Herceg és Lady Diana frigyének évében történt, akkoriban a Magyar Samaritánusoknál mentővel jártam a világot, Európát. Egy hazai, vidéki küldetésből késő délután érkeztem a Szabadság-hegyi mentőbázisra. A rádióban hallom a hírekben: öt magyar barlangkutató balesetet szenvedett az Alpokban, a világ második legmélyebb víznyelő barlangjában, / ezeregyszáz -kilencven valahány méter mély / állapotukról nincs információ.

Nos öreg barlangászként rezonáltam a hírrel és felhívtam a Magyar Barlangkutatók Szövetségét, dr. D. Gyuri bácsit ahol csak annyit mondtak, ők sem tudnak többet mint a hírekben elhangzott és pénzügyi fedezet sincs, hogy ki menjen értük valaki.

Ezután hívtam a Parlament válságstábját, ahol közölték, hogy nem feladatuk az önként vállalt, veszélybe került örültek hazahozatala, de különben sem tudnak róla semmit. Gratula! Hazánkat e -derék öt fiatal képviselte egy angol - magyar kutató expedición, a Francia Alpokban. tovább léptem, és felhívtam a Magyar Vöröskereszt Országos Szövetségét ahol kértem, hogy segítsenek infóval felderíteni a magyarok helyzetét, szükség szerint hazahozatalát. Elutasító választ kaptam: nem tudnak semmiről semmit, és különben is nem foglalkoznak külföldi halottszállításokkal, forduljak a temetkezési vállalathoz, ott intéznek ilyesmit.

Akadályverseny folyt a javából, de keményebb fából faragtak annál, hogy feladjam. Átvillant agyamon, hogy akkor én megyek értük, és a mentőszolgálat tulajdonosától kértem két új full extrás mentőt, olyan természetességgel, mintha csak egy papírzsebkendőt kértem volna tőle.

" jólvan laci, de miből fedezed a két mentő üzemanyagát, több mint 3000-km.+ autópálya és alagút díját. stb.? A személyzetről és egyebekről nem is beszélve? " megkértem, főnököm, hogy előlegezze meg a költségeket az én kontómra, felelősségemre de majd valahogy később szerzek rá szponzort.

Megkaptam a két mentőautót és a céges nemzetközi hitelkártyát, limit nélkül, óriási bizalom. Ráadásul nem is alkalmazottként, csak alkalmi segítőként voltam jelen a cégnél. Egy óra alatt összeszedtem az összes francia tudású mentőorvost, ápolót, tartalék gépkocsivezetőket és a szükséges felszerelést. Közben megkértem P. Miklós Westel vezérigazgatót, hogy adjon kölcsön egy mobil telefont, amelyikkel francia országból tarthatjuk a kapcsolatot Magyarországgal. 10 percen belül jött a válasz: menjetek el Fábián Laci olimpiai bajnokunkhoz, nála van egy szponzori telefon, vigyétek, jó utat! Mindjárt este 11 óra van és még nem tudom ki és mi fogja finanszírozni az egészet, közben tekintetem rávetődik egy műszerfalon heverő újság hasábjaira. Önkéntelen olvasom: -az M.T.I. Tudósítója jelentkezik Moszkvából… - és felkapcsolják a villanyt elmémben, világos lesz és máris tudom, hogy újságírót viszek magammal és profi tudósítás lesz a szponzoráláshoz.

Telefonon 5 perc alatt lebeszélem az ügyeletes hírszerkesztővel, hogy két hely van a mentőben a firkászoknak. Kéklámpával megyünk értük és már száguldunk is tovább. Éjfél körül, már a magyar határhoz közeledünk. M.T.I.-s utasaink óránként jelentkeztek a Juventus rádióban és több napilap szerkesztőségébe, gyakorlatilag az egyhetes úton nonstop élő vonalban volt a telefon! (közvetítési szünetekben pedig a személyzet folytatott rövidebb-hosszabb diskurzust, szeretteivel). A határon pillanatra sem feltartva át suhanunk a két mentővel a diplomata sávban. Útközben, olasz autópályán előttünk néhány autóval, hatalmas csattanás és egy alfa rómeó repüli át a vaskos acélkorlátot, gumifüst felhők gomolyognak, fékek csikorognak, megállt a pálya mindkét oldalon! Bennünk meg az ütő! Azonnal kiszállunk, odasietünk, orvosok ápolók minden tudásukkal élesztenek, két infúziót kötnek, én a lepedőt tartom fiatal mozdulatlan test fölé, a 40 C.fokos hőségben. Autó roncsok mindenütt. 5-perc is alig telik el, leszáll a mentőhelikopter hordágyra teszik és már repülnek is a korházba vele. Eltakarítják a roncsokat, szabad a pálya, mehetünk tovább. Halljuk a helyi rádióban köszönik a magyar segítséget.

Este érkezünk az Alpok tetejére, mintegy 5 km.-re a giga barlangtól, ahonnan már csak helikopterrel és gyalog közelíthető a helyszín.

Francia hegyimentők szívélyesen, meleg étellel fogadnak, elkísérnek a barlanghoz. Közben elmesélik mi történt valójában: az Alpok fennsíkját képzeljük egy hatalmas, több ezer négyzetkilóméteres tölcsérként. A sziklákon gyér növényzet és pár arasznyi földtakaró. Amikor esik az eső, pillanatok alatt átszivárog a növényzeten, földtakarón a csapadékvíz és a szikla ehhez az óriási tölcsérként működő majdnem 1200 méter mély barlanghoz vezeti a vizet. Föld alatti Niagara a javából. Nos az expedíció 900 méteren járt, amikor a helyi gazdálkodók szerint is még soha nem látott gyorsasággal, a semmiből jött egy hatalmas vihar, záporeső.

Idő és lehetőség nem volt szólni a csoportnak, hogy baj van, hisz egy nap az út lefelé, fel pedig hosszabb. Nincs is technika, ilyen sziklatömeg rádiófrekvenciás áthidalására.

Az óriási víztömeg, sarat, szikladarabokat magával ragadva, zúdult a barlangba, dübörögve tolta maga előtt a levegőt. Egy angol lány volt épp a 900-as akna utolsó méterén, mikor megérkezett a kéretlen égi áldás odalent. Vergődött a kötélen a hatalmas vízfüggöny alatt. Biztonságos fedezékből egy magyar sietett a segítségére. Levágta a kötélről és mindkettőjüket elsodorta a zuhatag, elnyelte az örvény, a víz alatt. Az expedició többi tagja tenyérnyi keskeny sziklapárkányon, falhoz kötözve, ki-ki lógva, állva várta, hogy vége legyen e pokoli utazásnak. Négy éjjelen és nappalon át várták szinte mozdulatlan, zsibbadtan, gyengén, kukk sötétben, vízhatlan ruhában a hegyimentőket. (ne feledjük, hogy a vízhatlan ruha nem csupán kívűlről befelé, de belülről kifelé is vízhatlan! 4 nap alatt mennyi –kis és nagydolog esett?!-) mivel két haláleset történt, a francia törvény szerint biztosítani kell a helyszint a vizsgálathoz a rendőröknek is. /minden kanyarba és elágazáshoz 12 órás váltásban rendőr állítatott.

/mindez jelentősen nehezíti és késlelteti a mentést de elkerülhetetlen.

A felszínt a világ minden tájáról újságírók hada lepi el, mentőhelikopter 20 perces periódusban szinte nonstop hoz visz valamit-valakit a sebtibe kialakított leszállópálya és bázis között. Két napig tart a négy élő magyar felszínre hozatala. Franciák hősként emlegetve magyar társainkat, helikopterrel azonnal kórházba szállítják. 24 órás extra ellátás és felmart testük ápolása után végre megkapjuk őket, baráti ölelést követően mentőbe szállnak és indulunk hazafelé. Azám, csak indulnánk, merthogy útlevelük megsemmisült. Hívjuk a Párizsi Magyar konzult, s.o.s. utiokmány pótlásért, amivel elhagyhatják az országot. Válaszol a titkár: „a konzul úr partin van és nem ér rá, menjenek a helyi rendőr őrsre, bonzsúr” és a vonal megszakad. Nekünk pedig a szívűnk, az érdektelenség, láttán.

Mellesleg a -Le, Douphine – címlap hasábján szerepel a téma, „a visszatérés a pokolból” címmel, felrázva a világot, mindezt olyan hangsúllyal, hogy a cikk alatt kapott csak helyet Lady Diana frigye Károly herceggel !!! Mindeközben a magyar hatóságok közönnyösen eagálnak, hogy az állampolgáraival mi is történik.

Úgy döntök, hogy nem vacakolunk az okmányokkal, átcsempészem őket. A francia- olasz határon tv.- rádió- riporterek gyülekezete próbál lencse és mikrofonvégre kapni minket, imitáltuk a betegek infúzióját, újraélesztését és nagy hűhóval ellátásukat. Benéz a határőr, elrémül a látványtól és int a sorompót kezelőnek, gyors kézmozdulattal, mehet tovább. Következő határon megismételtük a színi előadást! Remek barlangászok, de színészek is! Magyar határon dettó híradós gyülekezet, minden „áldozat” előzőleg beszáll hozzám, másik mentő pedig lassít, mintha megadnánk magunkat a médiának, így átverjük őket, hogy időt nyerve a János kórházba robogjak velük.

Hivatalos sajtó tájékoztatón híradóba élőbe engem hívnak, beszéljek! Élő adás utolsó percében megtagadom a nyilatkozatot, mert minek fényezzem magam. Helyettem mentőorvos Krisztát jelölöm a feladatra. Miközben épp beszél kapom a hírt, hogy Krisztát, főnöke most rúgta ki, mert „nem ért vissza időben a karitász utazásból” bátorságot merítek és élőben átveszem a szót. Egy, egy tömör mondatban méltatom Kriszta érdemeit és sorok közé rejtve fönökének „üzenek”. Másnap rehabilitálta főnöke, a rá nehezedő nyilvánosság erején. Hetekkel később derült ki, mai értékkel számolva közel két millió forintot ketyegtünk a mobiltelefonba, 21 millió forintnak megfelelő összegbe került a francia mentés költsége és nekem is megtérült a sokszázezres megelőlegezett kiadás szponzorok által. Áldozatok szüleitől menekülnöm kellett, mert nem akarták tudomásul venni, hogy nem fogadok el semmit.

Sok évvel később osztálykirándulást szerveztem kb. 50 gyereknek a szünidőben a Pálvölgyi barlangba, fizetném az 50 belépőjegyet, de bezárják az ablakot előttem. Épp bosszankodnék, mikor ismerős arc lép ki a pénztárból: „hát nem ismersz meg??!!” Őlelés a köbön, akkor látom ám, hogy ő volt az egyik kit anno hazacsempésztem, grátisz extra túra volt mindannyiunknak, a jegy árát pedig fülig érő mosollyal elfagyizták a nebulók!