User:Lunacodes/sandbox

= Yosef Messas (In-Progress) = Rabbi Yosef Messas ( 1892 ) - on January 25, 1974 - was a Dayan (Av Beit Din ), a poseq, poet, and public figure, who served as Sephardic chief rabbi Of the city of Haifa.

Biography
Born in the city of Meknes, Morocco to Rabbi Haim Messas. In his youth, he studied at a yeshiva established by Rabbi Halperin in Meknes, as well as at a yeshiva headed by the brothers Rabbi Yosef Alkobi and Rabbi Rafael Alkobi. Letters he sent at the age of 16 ( 1907 ) were later published in Oṣar Hamikhtavim (A Treasaury of Letters, Hebrew; Jerusalem: Y. Abikasis, 1968). At age 31 (1924), the young Yosef Messas was appointed to the position of Chief Rabbi of the city of Tlemcen, Algeria, where he served for 17 years. He was much admired, and referred to as "El Hakham" (“The Wise”). In 1941, following the death of Hakham Moshe Toledano, he returned to the city of Meknes to serve as Dayan (rabbinic judge). Upon his return, he found favor with the Moroccan authorities, and was presented an honor aware by the King and the Minister of Education.

In 1964 he made aliyah to Israel, and settled in the city of Haifa. He initially refused to serve as rabbi in Haifa, despite his high status in Morocco. However, after pressure from the mayor (Abba Hushi), and on the condition that there were none objected to his appointment, he was appointed to the position. He continued to serve as Chief Rabbi of Haifa, until his passing in 1974.

He was the cousin of Rabbi Chalom Messas, the rabbi of Jerusalem.

Rav Messas had a tremendous artistic sense, which be seen through the many graphic decorations, on the pages of his books, which he himself painted. Numerous poems can be found scattered throughout his books, and especially in his book "Ner Miṣvah"; Such as a poem in honor of the Independence Day (Ner Miṣvah, p. 70) and a poem in honor of the Rambam (Ner Miṣvah, p. 204)

Halakhic Approach
The uniqueness of Rabbi Yosef Messas is in his sensitivity shown to the challenges and circumstances of his of his day, in his halakhic rulings. This is how he justified the practice of delaying Shaḥarit in order to celebrate a Bar Miṣvah. In this way he sometimes finds himself in the position being a daat yahid (a lone or single opinion). Regarding women's head coverings, he ruled that "In a place where married women are not regularly accustomed to cover their hair, she is under no halakhic obligation to do so ". Regarding He also ruled that today, since the desecration of Shabbat has become a regular occurrence (as opposed to the sale of devouring meat), those who desecrate the Sabbath are forbidden by Torah prohibitions and by the public who are faithful to kashrut. In addition, his uniqueness is also due to the fact that he was not afraid to question things that are accepted in the rest of the ruling world. Thus, for example, he has a long answer that goes against the return of the Shatz (Responsa Maim Hayim, paragraph 41, p.

= הרב יוסף משאש = תמונתו, כפי שהופיעה בספרו, שו"ת מים חיים, בשנת ה'תרצ"ד לידה	1892 ה'תרנ"ב מקנס פטירה	25 בינואר 1974 (בגיל 82 בערך) ב' בשבט ה'תשל"ד ישראל מקום פעילות	מקנס, תלמסאן, חיפה תחומי עיסוק	תלמוד, הלכה, אגדה, שירה תפקידים נוספים	רבה של תלמסאן, אב"ד מקנס, רב העיר חיפה רבותיו	הרב יוסף אלקובי, הרב רפאל אלקובי בני דורו	רבי יצחק סבאג, רבי מימון משאש, רבי רפאל ברוך טולדנו חיבוריו	שו"ת מים חיים, אוצר המכתבים

רבי יוסף משאש הרב יוסף משאש (ה'תרנ"ב, (1892) - ב' בשבט ה'תשל"ד, (25 בינואר 1974)) היה דיין (אב"ד), פוסק, משורר ואיש ציבור. כיהן כרבה הראשי הספרדי של העיר חיפה.

תולדותיו נולד בעיר מקנס שבמרוקו לרבי חיים משאש. בצעירותו למד בישיבה שהקים הרב הלפרין במקנס, וכן בישיבה בראשות האחים הרב יוסף והרב רפאל אלקובי. מכתבים ששלח בגיל 16 (1907) התפרסמו מאוחר יותר באוצר המכתבים (בחתימתו היו"ם, הצעיר יוסף משאש). בגיל 31 (1924) נבחר לכהן כרבה הראשי של העיר תלמסאן שבאלג'יר; תפקיד בו כיהן במשך 17 שנה. בהמשך, לאחר פטירת הרב יעקב טולידאנו, חזר לעיר מקנס כדי לשמש כדיין. הרב יוסף משאש היה בעל מהלכים במסדרונות השלטון, תוך שהוא זוכה לכבוד ממלך מרוקו. הוא זכה לאות כבוד מהמלך ומשר החינוך. קשריו אלו הועילו לו לצורך פעילות לטובת היהודים.

בשנת תשכ"ד עלה לארץ ישראל והתיישב בעיר חיפה. בתחילה סירב לכהן כרב בחיפה, למרות מעמדו הרם במרוקו; אך לחץ של ראש העיר (אבא חושי) וההסכמה שהוא ייבחר ללא התנגדות, הובילו להסכמתו והוא מונה לתפקידו בשנת תשכ"ח והחזיק בו עד לפטירתו.

היה בן דודו של אביו של הרב שלום משאש, רבה של ירושלים.

לרב משאש היה חוש אמנותי רב, וביטוי לזה ניתן לראות בעיטורים הגרפיים שעל שערי ספריו, אותם צייר בעצמו. כמו כן בספריו השונים, ובעיקר בספרו "נר מצווה", פזורים שיריו השונים; כגון שירו לכבוד חג העצמאות (נר מצווה, עמ' קעו) ושירו לכבוד הרמב"ם (נר מצווה, עמ' רד).

גישתו ההלכתית ייחודו של הרב יוסף משאש הוא בנטייתו למנהג הנוהג בימיו, כשעל פיו ניסח הלכות שונות. כך הצדיק את המנהג לאחר את תפילת שחרית כדי לקיים חגיגת בר מצווה (שו"ת מים חיים, סימן כב). בדרכו זו לעיתים נקלע למצב בו דעתו היא דעת יחיד. כך לעניין כיסוי ראש לנשים, פסק שבמקום שנשים נשואות אינן רגילות לכסות את ראשן אין חובה הלכתית לעשות זאת. כמו כן פסק שכיום מכיוון שחילול שבת הפך להיות דבר רגיל (לעומת מכירת בשר טרף), הרי גם מחללי שבת באיסורי תורה ובציבור נאמנים על כשרות (שו"ת מים חיים, סימן קמג). בנוסף ייחודו נובע לעיתים גם מן העובדה שהוא לא חשש לערער על דברים המקובלים בשאר עולם הפסיקה. כך לדוגמה יש לו תשובה ארוכה היוצאת נגד חזרת הש"ץ (שו"ת מים חיים, סימן מא, עמ' מז).

בעניין קיום יחסי מין לאור הנר, היקל על אף האיסור המפורש בתלמוד ופוסקים, בעקבות קביעת הרופאים כיום שמחלת הנכפה איננה קשורה לתשמיש לאור הנר אלא למחלת עצבים.

בנוסף ניתן להצביע על מקוריות בסברות אותם מעלה הרב משאש, ובעקבות כך יוצאות פסיקות ייחודיות. כך בספרו נר מצווה (עמוד טו) משער הרב יוסף משאש שבעתיד יש להדליק את המנורה בבית המקדש בעזרת חשמל, וכך הוא גם מתיר בפשיטות שימוש בחשמל לצורך הדלקת נר בחנוכה. [פסיקה זו מבוססת אף על תפיסתו לעניין חשמל, המתבטאת בהיתר להשתמש בחשמל בהבדלה, ובאיסור בפעולת חשמל בשבת מהתורה; אף שהוא התיר לדבר בטלפון ביום טוב למרות איסורו בשבת (שם, קלד, עמ' קיד)]. המקוריות בסברות של הרב יוסף משאש, נובעת אף מתוך העובדה שהרב יוסף משאש לעיתים מוכיח עניין הלכתי מתוך לשון המקרא. כך לדוגמה לעניין כיסוי ראש לגבר, כותב הרב יוסף משאש (שו"ת מים חיים, סוף סימן כג) "ועוד מקרא מפורש.. 'ויעש ה' אלהים לאדם ולאשתו כתנות עור וילבישם' [בראשית ג] ואלו מגבעות לא עשה להם, כי אינם צריכים לכסות ראשן כלל..".

יחד עם אלו הונחו פסיקותיו אף מהחשש שפסיקה מחמירה תגרום שהחוטא יחוש שהוא נדחק מחוץ למחנה, ולכן שאף לשמור על קשר בין האדם אשר לא מקפיד על סדר יומו מבחינה הלכתית כשם שהקפידו הוריו, לבין היהדות. זאת כפי שכותב הרב מאיר אביטבול, מייסד ומנהל הספרייה הספרדית "אור המערב" (דבר המוציא לאור, שו"ת מים חיים, ירושלים תש"ס): "בתקופת ההשכלה במרוקו, לא נתנו רבותינו לאף אחד מישראל להרגיש כרשע בפני עצמו... אלא להפך ניסו לתת להם הרגשה שהדבר לא כ"כ נורא ומצאו להם היתרים וסמך לקולות בהלכה על מנת שלא יבעטו בתורה וממילא לא יהיה להם חלק ונחלה בה...".

יחסו למדינת ישראל ולציונות היה חיובי, ויתר על כן התנגד לתוכנית החלוקה ותבע לא לוותר על אף שעל מאדמת ארץ ישראל. בהתאם לתפיסתו זו פסק לאחד מתלמידיו שיש לחגוג את יום העצמאות בהלל והודאה (אוצר המכתבים חלק ח"ג אגרת אלף תשס"ט).

יצירתו התורנית הרב יוסף משאש חיבר 48 ספרים, ביניהם:

שו"ת מים חיים, שני חלקים. החלק הראשון, העוסק בדיני אורח חיים, נדפס לראשונה בשנת תרצ"ד (1934) במרוקו (פאס), ולאחריו נדפס בירושלים תשכ"ז (1967). לספר צורפו הסכמות של הרב רפאל אנקאווה והרב יצחק מרעלי. בפתיחת הספר מובאים שתי הקדמות, בהן בין השאר דיון על מוצא השם 'משאש'.

החיבור יוצא לאור מחדש על ידי נין המחבר, הרב אריאל שלום אלקובי, בארבעה חלקים, בתוספת התשובות ההלכתיות המפוזרות בספרי "אוצר המכתבים", ובצירוף מקורות והערות שוליים. (הוצאת טקסט רץ, ירושלים תשע"ח)

שער ספרו - שו"ת מים חיים, שנדפס בפאס, תרצ"ד אוצר המכתבים - מכתבים שכתב הרב יוסף משאש, אותם הוא איגד לספר. בין המכתבים דיונים בפרשנות המקרא והתלמוד, הלכה, מכתבי נחמה, תיאורים היסטוריים, דיון בנושא הקרבנות לעתיד, סליחות ושירים ומאמרים שונים. הספר יצא לאור בחיפה, בין השנים: תשכ"ח-תשל"ה, בשלושה חלקים; בחלק הראשון עד מכתב תק, בשני עד אלף שח, ובשלישי עד אלף תתקמו. נר מצווה - הספר מחולק לשמונה חלקים. בין השאר הספר עוסק בחג החנוכה מבחינה הלכתית ומחשבתית, ובאירועים יוצאי דופן, מבחינתו של הרב יוסף משאש, כגון מעשה יהודית ואירוע שהתרחש על יהודי מעגאז בשנת 1862. הספר הודפס לראשונה במרוקו (פאס) בשנת תרצ"ט (1939), בשנת תשכ"ט הודפס שנית בירושלים עם כמה תוספות, ולאחרונה יצא על ידי קרן אוצרות המגרב בשנת תש"ס. זבח תודה (חיפה, תשל"ח). ויזכור יוסף (חיפה, תשל"ט) גרש ירחים (ירושלים, תשמ"ט) בגדי ישע (ירושלים, תש"ן) נחלת אבות, על פרקי אבות. הגדה של פסח, הכוללת ציורים של הרב יוסף משאש. הוד יוסף חי, לקט פסקיו בארבעה חלקי השולחן ערוך, בעריכת הרב זכריה זרמתי (ראש מכון אמת, ירושלים), [הוצאת ארז, ירושלים, תשס"ח] מורשתו רבים מספריו יצאו לאור על ידי בנו הרב אליהו משאש, בשיתוף עם מכון "אוצרות המגרב - קרן חכמי מרוקו".

על שמו רחובות בערים חיפה ואשדוד.

לקריאה נוספת יצחק שוראקי, מסורת בעידן המודרני: חכמים ספרדים בדורות אחרונים, מבחר מכתביו, עמודים 205-250, סדרת עם הספר, הוצאת משכל, תל אביב, 2009. אודותיו דוד ביטון, "הדין, השכל והזמן: הרב יוסף משאש פוסק בעידן של תמורות", עבודה לשם קבלת תואר מוסמך, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשס"ב. זכריה זרמתי, "הוד יוסף חי: אוצר פסקי הרב יוסף משאש", הוצאות מכון תורת אמ"ת (ניסן תשס"ח), 310 עמ'. צבי זוהר, ‏כל העוסקת בתורה זוכה לדברים הרבה - הרב יוסף משאש על זכות האשה להתמסר לתלמוד תורה, פעמים 82, חורף תש"ס אלעד פורטל, "זה היו"ם" משנתו הציונית של הרב יוסף משאש, הוצאת הדסים, תשע"א. קישורים חיצוניים משה רבי, "מים חיים", הצופה, 11 בינואר 1963, עמ' 7 אבינועם רוזנק, ‏כבוד הציבור כמושג מגונן: עיון בפסיקתו של הרב יוסף משאש, אקדמות, כ (שבט תשס"ח), עמ' 70-55 תשובה של הרב יוסף משאש בעניין כיסוי ראש לנשים מתוך "אוצר המכתבים – הרב יוסף משאש". תמונת הרב יוסף משאש באתר מכון תורת אמ"ת. תומר פרסיקו,, בלוג באתר "רשימות", 29.5.2009 פיוט "מי כמוך" שחיבר הרב יוסף משאש ליום ירושלים באתר קוסקוס. צבי זוהר, ‏כל העוסקת בתורה זוכה לדברים הרבה - הרב יוסף משאש על זכות האשה להתמסר לתלמוד תורה, פעמים 82, חורף תש"ס "Rabbi Joseph Messas" הערות שוליים בקרת זהויות	WorldCat VIAF: 65437788 LCCN: n85104591 ISNI: 0000 0000 7380 9012