User:Märchen Kehr

= Наступальний реалізм =

Наступальний реалізм є структурною теорією, що належить до неореалістичної думки і вперше був постулюваний Джоном Міршаймером, який вважає, що анархічний характер міжнародної системи несе відповідальність за агресивну поведінку держави в міжнародній політиці. Наступальний реалізм принципово відрізняється від оборонного реалізму, як вважав Кеннет Уолц, через позиціонування великої сили як авторитетної, привілейованої передачі повноважень через збалансовані стратегії в їхній цілі домінування міжнародною системою. Теорія приносить важливі альтернативні вклади для вивчення і розуміння міжнародних відносин, але залишається, тим не менше, предметом критики.

Теоретичні витоки
Базовою теорією для наступального реалізму є класичний політичний реалізм. Такі автори, як Карл фон Клаузевіц, Томас Гоббс, Ніколо Макіавеллі, Ганс Моргентау, говорили про те, що в міжнародних відносинах панує анархія, державами рухають їх національні інтереси, для забезпечення яких країни повинні покладатися на свою військову міць. Іншою ідейною основою є теорія неореалізму Кеннета Уолтца, в рамках якої міжнародні відносини розглядаються як єдина система, всередині якої співіснують держави. Незважаючи на те, що неореалізм по суті є логічним продовженням і переосмисленням класичної теорії реалізму, неореалізмом заперечується ідея про неминучість війни, йдеться про можливість не тільки конфронтації, але і співпраці між державами. На стику цих теорій і була розроблена ідея наступального реалізму, автором якої став американський політолог Джон Міршаймер. У своїй книзі The Tragedy of Great Power Politics (2001) автор, слідуючи основним постулатам теорії неореалізму, приходить до висновків класичних реалістів про те, що держави як і раніше егоїстичні і агресивні, і війни між ними неминучі.

Основні положення
У своїх публікаціях Джон Міршаймер виділяє наступні ключові аксіоми наступального реалізму (англ. Bedrock assumptions): Спираючись на дані аксіоми, Джон Міршаймер визначає можливі варіанти поведінки держав: страх, самодопомога і максимізація власного впливу. Як оборонний неореалізм, наступальний реалізм стверджує, що анархічна міжнародна система, в якій раціональні великі держави невпевнені щодо намірів інших держав і здатні до військового прагнення вижити. Хоча спочатку розроблений від аналогічних теорем що і оборонний неореалізму, наступальний неореалізм Міршеймера висуває абсолютно інші прогнози щодо поведінки країн з великою силою в міжнародній політиці. В основному, він відрізняється від оборонного неореалізму в питаннях щодо накопичення влади держави, якою вона має володіти, щоб забезпечити свою безпеку. В кінцевому рахунку, наступальний неореалізм Міршеймера вимальовує набагато більш песимістичну картину міжнародної політики, що характеризується небезпечною міждержавною конкуренцією щодо безпеки, що швидше за все, веде до конфліктів і воєн.
 * Міжнародна система анархічна, і держави є головними учасниками міжнародної системи.
 * Всі країни мають військову наступальну міць, тому кожна держава становить загрозу для іншої держави.
 * Країни ніколи не можуть бути впевнені в намірах інших країн. Міжнародні відносини вкрай суперечливі і на прийняття рішень може впливати цілий ряд факторів, тому державам необхідно завжди бути готовим до можливих нападів.
 * Головна мета будь-якої держави - виживання, тому країни в першу чергу будуть прагнути забезпечити власну безпеку.
 * Держави раціональні, діють максимально вигідно виходячи з власних можливостей і відповідно до своїх інтересів.

Відмінність від інших реалістських теорій
Незважаючи на те, що ключові аксіоми наступального реалізму багато в чому схожі з ідеями неореалізму Уолтца (анархія всередині системи міжнародних відносин, виживання як головна мета держав), Джон Міршаймер повністю виключає можливість співпраці між країнами: це може привести до посилення однієї з держав і руйнування балансу сил. Відповідно, єдиний спосіб кооперації держав є конфронтація (що набагато ближче до теорій класичних реалістів). Країни можуть об'єднуватися в коаліції проти інших країн з метою створення балансу сил, однак ці союзи недовговічні та існують лише до тих пір, поки вони вигідні всім учасникам коаліції. Важливою відмінністю є розуміння балансу сил і безпеки держави. В цьому плані наступальному реалізму часто протиставляються ідеї неореалізму і так званого "оборонного реалізму", авторами яких є Кеннет Уолтц, Роберт Джервіс, С. Уолт. Дані автори стверджують, що держави не повинні постійно нарощувати свою військову міць, так як в кінцевому підсумку це призведе до того, що інші держави також почнуть нарощувати свої військові сили і це може привести до конфлікту (концепція "Дилеми безпеки"). Розглядаючи "дилему безпеки", прихильники «оборонного» реалізму вважають за доцільне прагнути до відносного, а не до абсолютного силовій перевазі. Більш того, деякі автори оборонного реалізму вважають, що анархія в міжнародних відносинах може бути подолана і всередині системи може з'явитися лідер, який буде забезпечувати стабільність і мир.

Наступальний реалізм відкидає дану ідею, припускаючи, що нарощування військової потужності - єдиний спосіб вижити державі в умовах анархічної міжнародної системи. Чим більше держава нарощує військову міць, тим нижча ймовірність нападу на дану державу (наприклад, Сполучені Штати Америки, які володіють найсильнішою армією в світі і ніхто не може кинути їм виклик). Більш того, «в умовах анархії і невизначеності держави повинні вдаватися до військового будівництва, односторонньої дипломатії, ізоляціоністської економічної політики і експансії».

Критика
Дослідниками наступального реалізму приділяється мало уваги недержавним учасникам міжнародних відносин (таким як транснаціональні корпорації, неурядові організації, терористичні угруповання), які грають істотну роль в сучасній світовій політиці. Об'єктом їх вивчення є виключно держави, які виступають як головні учасники міжнародних відносин. Теорія не бере до уваги особливості державного ладу держави, інтереси осіб і груп, що відповідають за прийняття політичних рішень всередині держави. Відповідно до теорії наступального реалізму, держави поділяються лише за рівнем військової могутності. Для наступальних реалістів не має значення, демократична державу або автократична - відповідно до теорії, обидвома державами будуть переслідуватися схожі інтереси. Як інструменти впливу держав приймається до уваги тільки військова міць, ні економіка, ні культура, ні релігія, ні ідеологія не розглядаються в якості дієвих важелів тиску на інші країни. Наступальний реалізм намагається пояснити лише сучасний стан міжнародних відносин, в історичній ретроспективі дана теорія не може бути використана, так як не відповідає дійсності (в історії є періоди міжнародної стабільності, коли держави розвивали дипломатичні відносини і не прагнули знищити один одного).

Статус quo та держави, які накоопичують силу
Наступальний неореалізм Джона Мершеімера має намір виправити «упередженість статусу кво» оборонного неореалізму Кеннета Уолца. Хоча обидва варіанти неореалістики стверджують, що держави в першу чергу пов'язані з максимізацією їх безпеки, на противагу оборонному неореалізму, згідно з яким держави статусу-кво прагнуть сили лише щоб зберегти свої позиції в міжнародній системі, підтримуючи сформований баланс сил, в наступальному неореалізмі, міжнародна система надає великі повноваження сильним стимулам вдатися до наступальних дій з метою підвищення своєї безпеки і забезпечення виживання.

Міжнародна система характеризується анархією (відсутність центрального органу, здатного примушувати правила і покарання агресорів) і невизначеністю викласти наміри і доступні наступальні військові можливості призводить держави до постійного побоюювання один одного і вдавання до самодопоміжних механізмів для забезпечення їх виживання. Для того, щоб полегшити цей страх агресії кожен тримає свою відносну силу, держави завжди прагнуть максимізувати свою власну відносну потужність, визначену з точки зору матеріальних можливостей. Як Мірсхаймер висловився: «Вони шукають можливості, щоб змінити баланс сил за рахунок додаткового збільшення потужності за рахунок потенційних суперників», так як «чим більше військова перевага однієї держави  в порівнянні з іншими державами, тим більш безпечною вона є». Держави прагнуть збільшити свою військову міць на шкоду іншим державам, в рамках системи з гегемонією - бути єдиною великою державою.

Джон Мершеімер підсумував цю точку зору наступним чином: «Великі держави визнають, що найкращий спосіб забезпечити їх безпеку є досягнення гегемонії в даний час, що виключає будь-яку можливість виклику іншої великої держави. Тільки ошукана держава упустить можливість бути гегемоном в системі, тому що думатиме, що вже має достатньо влади, щоб вижити.»Таким чином, наступальні неореалісти, такі як Міршеймер вважають, що найкраща стратегія дій держави щодо збільшення її відносної потужності в точці досягнення гегемонії -покладання на наступальну тактику, за умови, що це раціонально для неї діяти агресивно. Великі держави, частіше за все, проводять експансіоністську політику, яка наблизить їх до гегемонії. Оскільки глобальну гегемонію майже неможливо досягти через обмеження проекції сили через океани і відповідні сили, найкращий статус держава може сподіватися досягти в тому, що стане регіональним гегемоном домінуючи своєю власної географічною областю. Це неухильне прагнення до влади за своєю суттю формує стан «постійної конкуренції безпеки, з можливістю війни на задньому плані».