User:Martinkjv/sandbox

Instrumentaallennureeglid
Instrumentaallennureeglid on lennundusseaduse nõuded, mis kehtestatakse kõikidele pilootidele, kes sooritavad instrumentaallende. Instrumentaallennud on lennud, mis toimuvad ilma visuaalse kontaktita maapinnaga ning nõuavad spetsiaalset koolitust ja lubasid. Üldiselt leiavad instrumentaallennud aset sellistes ilmastikutingimustes, mil nähtavus on allapoole visuaallennuks mõeldud nähtavuspiirist (ik VMC - Visual Meteorological Conditions). Instrumentaallennuks on kohustatud lendurid, kes lendavad visuaallennuks ebapiisavate ilmastikuolude korral, kuid instrumentaallendu võib läbi viia ka visuaallennuks sobilikes tingimustes. Teatud tingimustel on võimalik saada lennujuhilt luba Eri-VFR-lennuks (ik VFR – Visual Flight Rules). See on luba, mis annab õiguse piloodil juhinduda temale nähtavast ka tingimustes, mis muidu läheksid vastuollu lennureeglitega. Täpsed VMC miinimumid on kirjeldatud Teede- ja Sideministri määruses 66 sektsioonis “Lisa”.

Instrumentaallennupädevus
Instrumentaallennureeglid hõlmavad lennuteekonda, navigatsiooni, sidevahendeid, ilmaolusid ja muid lennundusega seotud faktoreid, mis mõjutavad ohutut lendamist, sellest tuleneb ka vajadus eripädevuseks. Instrumentaallennupädevuse (ik IR – Instrument Rating) taotlemiseks Eesti Vabariigis tuleb tõestada teoreetiliste oskuste taset järgmistes eksamites:

1)	lennundusõigus;

2)	üldteadmised õhusõidukitest ja lennuinstrumentidest;

3)	lennu planeerimine ja lennu kulgemise jälgimine;

4)	inimvõimed;

5)	meteoroloogia;

6)	raadionavigatsioon;

7)	instrumentaallennureeglite kohane (IFR) side.

Need seitse eksamit peaksid tõendama piloodi pädevust.

Piloodi oskus juhtida õhusõidukit lähtudes vaid instrumentidest tähendab seda, et piloot peab mõistma ning tundma kasutatavaid instrumente. Lennuajaloo vältel on juhtumeid, kus piloodi suutmatus mõista instrumendil kuvatud andmeid on viinud katastroofsete tagajärgedeni.

Nähtavuspiirid, millest alates muutub instrumentaallend kohustuslikuks lennureegliks sätestab Eestis Teede- ja Sideministri määrus 66 [1], kuid Eesti kui Euroopa Liidu liikmesriik lähtub lennundusseaduse koostamisel Euroopa Komisjoni seadustest ning määrustest.

Pardainstrumendid
Õhusõiduki pardal on mitmeid instrumente, millest vaid mõned on instrumentaallennuks hädavajalikud. Olulisemad pardainstrumendid on:

•	aviohorisont – näitab, kuidas paikneb õhusõiduk maapinna suhtes

•	õhkkiiruse näidik – võimaldab näha õhusõiduki kiirust õhu suhtes, mitte segamini ajada kiirusega maapinna suhtes

•	kõrgusmõõtur – kuvab õhusõiduki kõrguse merepinnast

•	variomeeter – kuvab õhusõiduki kiiruse vertikaalkomponendi

•	kohtumisnurga mõõtur – näitab, millise nurga all õhusõiduk kohtub õhuvooluga.

Erinevatel õhusõidukitel on ka muid lisainstrumente, mida siin pole mainitud.