User:Miron Andreea/Ultimele alegeri prezidenţiale din pakistan

Ultimele alegeri prezidenţiale din Pakistan

Pakistanul este un stat din Asia de Sud cu o istorie relativ recentă. Se învecinează cu Afganistanul, marcat de instabilitate politică, şi India, cu care se află în conflict pentru provincia Kashmir. A apărut pe harta lumii in 1947, când Marea Britanie a renunţat la imperiul colonial, şi de atunci a cunoscut doar o scurtă perioadă de democraţie, între 1988 şi 1999, când a fost condus de guverne desemnate prin alegeri libere. La fel ca şi India, deţine un arsenal nuclear care l-a transformat într-una dintre puterile regionale ale Asiei şi a determinat dispute cu SUA. Preşedintele Asif Ali Zardari este şeful statului în Republica Islamică a Pakistanului, în urma alegerilor prezidenţiale din 6 septembrie 2008. Pakistanul are o formă de guvernare semi-prezidenţială. Potrivit Constituţiei, preşedintele este ales de către Colegiul Electoral pentru a servi un mandat de cinci ani, care poate fi înnoit o singură dată. Colegiul Electoral cuprinde Senatul, Adunarea Naţională şi adunările provinciale. Preşedintele poate fi reales, dar nu poate servi pentru mai mult de două mandate consecutive. Preşedintele poate fi, de asemenea, pus sub acuzare şi ulterior îndepărtat din funcţie, printr-un vot de către două treimi din Parlament. Funcţia de preşedinte în Pakistan a fost, în mod tradiţional, doar un simbol, cu puteri reale deţinute de către Prim-ministru. Cu toate acestea, în diferite momente din istorie, adesea legate de lovituri militare de stat şi întoarcerea ulterioară a guvernelor civile, schimbări în Constituţie au modificat competenţele şi privilegiile asociate cu funcţia de preşedinte. Actuala constituţie oferă preşedintelui puteri-rezervă, de a supune Curtea Supremă cu drept de aprobare sau veto, de a dizolva Adunarea Naţională, declanşând noi alegeri şi, astfel, să respingă Primul-ministru. De asemenea, preşedintele numeşte scaunele Consiliului Naţional de Securitate şi numeşte şefii de Armată, Marină şi Aviaţie Militară. La nivel naţional, Pakistanul alege o legislatură bicamerală, Parlamentul Pakistanului, care constă din alegerea directă a Adunării Naţionale a Pakistanului şi Senatul, ai cărui membri sunt aleşi de către legislatorii provinciali. Prim-ministrul Pakistanului este ales de către Adunarea Naţională. Preşedintele este ales de către Colegiul Electoral, care este reprezentat de ambele camere ale Parlamentului, alături de adunările provinciale. Pe lângă Parlamentul Naţional şi adunările provinciale, Pakistanul are aleşi, de asemenea, peste cinci mii de guvernanţi locali. Este o ţară cu un sistem multi-partit, deţinând numeroase partide. Frecvent, un partid unic nu deţine o majoritate şi, prin urmare, partidele trebuie să formeze alianţe în timpul sau după alegeri, cu coaliţiile guvernamentale, fărmându-se astfel negocieri între partide.

Sumarul rezultatelor alegerii prezidenţiale din 6 septembrie 2008 – Pakistan

Candidatul	Principalele partide susţinătoare	Senat şi Adunarea Naţională	Punjab*	Sindh*	Balochistan	Adunarea provincială a Frontierei de NV*	Total Asif Ali Zardari	Partidul Popular al Pakistanului	281	22	63	59	56	481 Saeeduzzaman Siddiqui	Liga Musulmană a Pakistanului (N)	111	35	0	2	5	153 Mushahid Hussain Syed	Liga Musulmană a Pakistanului (Q)	34	6	0	2	2	44
 * evaluat la 65 de voturi

Pervez Musharraf a demisionat în august 2008 din funcţia de preşedinte al Pakistanului, după ce Guvernul anunţase că va iniţia o procedură de destituire a acestuia. El a fost înlocuit de Asif Ali Zardari, văduv al fostului premier Benazir Bhutto, asasinată la 27 decembrie 2007. Asif Ali Zardari, soţul fostului premier pakistanez Benazir Bhutto, a fost ales în funcţia de preşedinte al Pakistanului. Anunţul a fost făcut de către preşedintele Comisiei Electorale şi survine deciziei Parlamentului pakistanez şi a adunărilor provinciale de a-l numi pe Zardari în funcţia de preşedinte. Asif Ali Zardari îi succede la preşedinţie lui Pervez Musharraf, constrâns să demisioneze la 18 august. Benazir Bhutto a fost, din 1988 până în 1990 şi din 1993 până în 1996, prim-ministru al Pakistanului. După ce s-a reîntors din exil în octombrie 2007, a devenit liderul opoziţiei politice. Pe 27 decembrie 2007 a devenit victima unui atentat sinucigaş cu bombă în cursul unei manifestaţii electorale. După 11 septembrie 2001, Pakistanul a devenit cel mai important aliat al Statelor Unite împotriva grupărilor talibane şi a organizaţiei Al-Qaeda. Pakistanul se află într-una dintre cele mai problematice zone ale lumii: este înconjurat de state instabile precum Afganistanul, Tadjikistanul şi-şi dispută cu India, din 1947, statutul provinciei Kaşmir. În cei 58 de ani de când există ca stat, Pakistanul a avut numeroase guverne militare, nu a reuşit să-şi impună controlul asupra Regiunilor Tribale Administrate Federal (FATA) şi a intrat într-o competiţie de înarmare nucleară cu India. Populaţia Pakistanului este de peste 176 de milioane de locuitori (locul 6 în lume), formată din mai multe etnii: punjabi 48%, paştuni 15,4%, sindhi 14,1%, sariaki 8,3%, muhagirs 7,5%. Cei mai mulţi dintre pakistanezi sunt musulmani (95% din totalul populaţiei, dintre care 75% sunt suniţi şi 20% şiiţi). În 2001, Pakistanul nu se afla într-o situaţie de invidiat: era unul dintre puţinele state din lume care acordase sprijin Al-Qaeda şi recunoscuse regimul taliban de la Kabul. Pakistanul, supus unor sancţiuni impuse de SUA pentru efectuarea unor teste nucleare, era încercuit de coaliţia antiteroristă. India, aliat tradiţional al SUA şi inamic tradiţional al Islamabadului, acceptase să participe la războiul împotriva terorismului. La fel au procedat China şi Rusia. Cu excepţia Iranului, Pakistanul părea a fi înconjurat de inamici. Trei mari puteri (SUA, India, China) s-au solidarizat pentru a elimina pericolul unui stat nuclear antisistem, care risca să le ameninţe securitatea. Afganistanul a fost totuşi soluţia de a evada din încercuirea coaliţiei antiteroriste, pentru că Pakistanul putea oferi americanilor şi aliaţilor lor calea cea mai uşoară de a interveni pe teritoriul afgan şi care putea evita dependenţa exclusivă de rute ruseşti sau controlate de Kremlin (Asia Centrală) şi Iranul, care, din 1979, avea relaţii proaste cu Washingtonul. După cum preciza Nicholas Burns, fost subsecretar de stat pe Afaceri Politice din Departamentul de Stat, „Pakistanul şi Afganistanul aveau un rol decisiv pentru succesul în lupta împotriva terorismului global“. Aflat într-o situaţie aproape fără ieşire, generalul Pervez Musharraf, devenit preşedinte printr-o lovitură de stat militară şi cunoscut pentru practicile nedemocratice, s-a transformat în aliat al americanilor, anunţând „o cooperare susţinută împotriva terorismului“. Alianţa cu Washingtonul s-a bazat pe un târg simplu: accesul la bazele militare din Afganistan şi democratizarea regimului politic intern în schimbul ajutorului financiar al SUA, al altor state şi instituţii finaciare internaţionale. Comunitatea internaţională a creat trei planuri de asistenţă economică pentru Pakistan, denumite „planul A“ (împrumuturi de la Banca Islamică de Dezvoltare, Banca Mondială, Banca de Dezvoltare Asiatică), „B“ (ajutoare de la un grup de 11 state numit „prietenii Pakistanului“, care include SUA, China şi Arabia Saudită) şi „C“ (împrumuturi de la FMI). „Planul B“ a fost gândit pentru a fi aplicat în cazul eşecului lui „A“, iar „C“ dacă „B“ se dovedea neviabil. Sprijinul acordat de Washington a transformat Islamabadul într-unul dintre cei mai importanţi destinatari ai ajutorului financiar american din lume, cu sume care au crescut de la aproximativ 500 milioane de dolari, în 2002, la peste 1.000 milioane de dolari pentru 2008 şi primele luni ale lui 2009. Un raport din 2006 menţiona că Pakistanul înregistrase progrese economice, în ciuda sărăciei persistente. Criza economică declanşată în 2008 a schimbat radical situaţia, iar în 2009, Pakistanul a intrat într-o „criză capitală“, după ce a epuizat soluţiile celor trei planuri. Un raport al Atlantic Council, din februarie 2009, menţiona că Islamabadul „se confruntă cu o situaţie economică şi de securitate extrem de dificilă care ameninţă atât Pakistanul, cât şi întreaga regiune“ şi aprecia necesitatea unui ajutor de urgenţă de 4–5 miliarde de dolari pentru a putea evita o criză economică majoră. În plus, Pakistanul s-a dovedit un partener neviabil al SUA şi în problema neproliferării nucleare, pentru că, în 2004, Washingtonul a acuzat Islamabadul că furnizează tehnologie nucleară Libiei, Iranului şi Coreei de Nord (state plasate de administraţia Bush în „axa răului“). Proiectul de democratizare a regimului din Pakistan presupunea ca Musharraf să renunţe la funcţia de comandat suprem al armatei (deţinută în paralel cu cea de şef al statului), asigurarea independenţei justiţiei, organizarea de alegeri libere şi respectarea drepturilor omului. În 2007, pentru a-şi putea păstra cele două funcţii, Musharraf l-a suspendat din funcţie pe preşedintele Curţii Supreme de Justiţie şi a declarat starea de urgenţă, în ciuda opoziţiei administraţiei Bush. Alegerile din 2008, calificate de George Bush drept „un test important pentru angajamentul Pakistanului de a întreprinde reforme democratice“, s-au desfăşurat într-o atmosferă de violenţă după ce, în timpul campaniei electorale, principalul lider al opoziţiei şi contracandidat al lui Musharraf, d-na Benazir Butho, a fost ucisă. Partidul Poporului Pakistanez, reprezentant al opoziţiei, a câştigat alegerile, iar la 18 august 2008 l-a determinat pe Musharraf să renunţe la putere, prin declanşarea procedurii de impeachement. Asif Ali Zardari a devenit noul preşedinte al Pakistanului, ales printr-un scrutin democratic cu o largă majoritate, pe 5 septembrie 2008. Mandatul lui Zardari a însemnat confruntarea cu prăbuşirea economiei (inflaţia a crescut de la 7,7%, în 2007, la 24,4% în 2008, potrivit CIA World Fact Book), necesitând o serie de demersuri pe lângă China, Arabia Saudită şi FMI pentru a obţine ajutoare financiare. Totodată, a trebuit să lupte împotriva insurgenţei care, în ultimele săptămâni, a ajuns foarte aproape de Islamabad. Singura performanţă a guvernării Zardari, după câştigarea alegerilor, a fost eliberarea de către armata pakistaneză din mâinele insurgenţei a oraşului Mingora, aflat la 100 de km de Islamabad, pe 24 mai 2009. Administraţia Zardari nu a reuşit să evite, însă, un împrumut de la FMI cu clauze extrem de constrângătoare. De departe cea mai importantă provocare pentru guvernul Zardari nu este eliminarea insurgenţei talibane, ci recuperarea controlului asupra zonelor tribale şi asupra provinciei frontierei de nord-vest. Dacă, în 2001, grupările insurgente controlau doar două „agenţii“, Waziristanul de Sud şi de Nord, în primele luni ale anului 2009, acestea îşi extinseseră influenţa în întreaga FATA, în zone cheie ale provinciei frontierei de nord-vest, precum Valea Swat, avansând chiar la o distanţă de doar 70 de km de Islamabad.

Bibliografie: http://www.revista22.ro/pakistan-aliat-strategic-al-sua-6146.html http://news.bbc.co.uk/2/hi/south_asia/4032997.stm http://en.wikipedia.org/wiki/Elections_in_Pakistan http://www.world-newspapers.com/index.html http://www.agerpres.ro/media/index.php http://www.mediafax.ro/ http://xinhuanet.com/ http://www.irna.ir/ http://www.afp.com/afpcom/fr http://www.reuters.com/ http://en.rian.ru/ http://www.bbc.co.uk/ http://allafrica.com/ http://www.telegraph.co.uk/ http://www.rfi.fr/ http://www.nytimes.com/ http://www.lemonde.fr/ http://www.lefigaro.fr/ http://www.elmundo.es/ http://www.elpais.com/global/ http://espacepolitique.revues.org/ http://www.guardian.co.uk/ http://www.timesonline.co.uk/tol/news/ http://www.allgemeine-zeitung.de/index.htm http://www.diploweb.com/ http://www.ifri.org/index.php?page=rapport-d_activite--Miron Andreea (talk) 19:53, 6 June 2010 (UTC)--Miron Andreea (talk) 19:53, 6 June 2010 (UTC)--Miron Andreea (talk) 19:53, 6 June 2010 (UTC)--Miron Andreea (talk) 19:53, 6 June 2010 (UTC) http://www.histoire.presse.fr/