User:RalucaIBodea

= Subcultura Mod =

Modul este o subcultură care a început în Londra și s-a răspândit atât în Marea Britanie, cît și în alte

părți, influențând moda și trendul din alte țări. Acesta se continuă inclusiv în ziua de azi la un nivel mai

scăzut. Focusată pe modă și stil, subcultura își are rădăcinile într-o grupă mică de bărbați stilați din

Londra din anii 50. Aceștia se numeau moderniști, deoarece ascultau jazz modern. Printre elementele

subculturii se numără moda (după costumurile personalizate), muzica (incluzând soul, ritm și blues, ska,

jazz, și mai târziu despicându-se în freakbeat;și scuterii (de obicei Lambretta sau Vespa). La mijlocul

anilor 60, subcultura asculta grupuri power pop rock, care urmau modul, precum The Who și The Samll

Faces. Acesta a fost după vârful erei Modului. Imaginea originală a modului a fost asociată cu dansatul

până în zori în cluburi.

De la începutul până la mijlocul anilor 60, în timp ce creștea și se răspândea modul în Marea Britanie,

unele elemente ale scenariului modului s-au angajat în conflicte bine mediatizate cu membrii subculturii

rivale, și anume rockerii. Conflictul dintre mod și rock l-au determinat pe sociologistul Stanley Cohen să

folosească în studiul său despre cele două subculturi ale tinereții termenul &amp;quot;panică morală&amp;quot;, care

examina acoperirea mass-media a conflictelor dintre mod și rock în anii 60.

Prin 1965, conflictele dintre modiști și rockeri au început să se rărească și modiștii au gravitat

semnificativ către arta pop și psihedelia. În acești ani, Londra a devenit sinonim cu moda, muzica și

cultura pop, o perioadă des referitoare la &amp;quot;Swinging London.&amp;quot; În acest timp, modul s-a răspândit în alte

țări și a devenit popular în Statele Unite și nu numai – modul a fost mai puțin văzut ca o subcultură

izolată, ci emblematic pentru cultura mai largă a tinereții din acea eră.

În timp ce modul a devenit tot mai cosmopolitan în perioada &amp;quot;Swinging London&amp;quot;, unele clase

muncitoare, numite &amp;quot;moduri stradale s-au desființat, formând alte grupuri, ca de exemplu skinheads. A

existat o renaștere a modului în Marea Britanie la sfârșitul anilor 70, care a încercat să reproducă

imaginea perioadei &amp;quot;scooter-ului&amp;quot; și stilurile de la începutul anilor 60. Acesta a fost urmat de o renaștere

similară a modului, de această dată îm America de nord la începutul anilor 80, în mod semnificativ în

California de sud, Vancouver și Toronto.

Etimologie și utilizare
Termenul mod este derivat de la modernist, un termen care descria muzicienii și fanii jazzului modern în

anii 50. Acest mod de folosire a fost în opoziție cu termenul trad, care descria muzicienii și fanii jazzului

tradițional. Romanul &amp;quot;Absolute Beginners&amp;quot; din anul 1959 descrie moderniștii ca fani tineri a jazzului

modern, care se îmbracă cu haine moderne italienești. Romanul poate fi unul dintre primele exemple

scrise ale termenului, cu scopul de a descrie tinerii fani britanici ai jazzului, tineri care țineau pasul cu

moda. Acest mod de utilizare al cuvântului modernist nu trebuie confundat cu modernismul în contextul

literaturii, al artei, al designului și al arhitecturii. De la mijlocul spre sfârșitul anilor 60 încolo, mass media

a început să folosească termenul mod în sens mai larg pentru a descrie lucrurile populare sau moderne.

Paul Jobling și David Crowley au avut o discuție asupra faptului că termenul mod este greu de stabilit.

Acesta este din cauza originii subculturii &amp;quot;a fost predispus reinventării continue.&amp;quot; Ei pretindeau că din

moment ce modul a fost atât de pluralist, termenul mod a fost un termen colectiv, care a cuprins multe

subscene distincte.

Terry Rawlings a dezbătut faptul că modurile sunt greu de definit, din cauză că subcultura a pornit ca &amp;quot;o

lume misterioasă pe jumătate secretă&amp;quot;, pe care managerul formației The Who, Peter Meaden, a rezumat

ca &amp;quot;o trăire curată în condiții dificile.&amp;quot;

Istoria 1958-1969
George Melly a scris că modurile au fost inițial un grup mic de bărbați tineri englezi din clasa muncitoare,

care au pus accentul pe haine și încălțăminte croite în stilul lor. Ei au apărut în anii 50 în timpul jazzului

modern. Modiștii timpurii s-au uitat la filme franceze și italienești de artă și au citit reviste italienești

pentru idei legate de modă. De obicei făceau lucru de mână și erau la semi-calificați sau la un nivel

scăzut, cum ar fi funcționarul, mesagerul sau lucrătorul de birou. Conform spuselor lui Hebdige,

modurile au creat o parodie pentru societatea consumatorului în care trăiau.

Începuturile anilor 60
Prin 1963, după spusele lui Dick Hebdige, subcultura a început să acumuleze simboluri identiicatoare,

care pe urmă au început să ie asociate cu scena. Printre acestea se numără scooterul, pastilele de

amfetamină și muzica R&amp;amp;B. Hainele uteau I deja gata ăcute I aveau o mare importanță. Dick Hebdige

scria că modul acoperea multe stiluri, inclusiv aparișia culturii revoluțioanare, &amp;quot;Swinging London.&amp;quot; El

considera că acesta definea clasa uncitoare al lui Melly, tineri interesați de haine. Ei trăiau în Londra și în

sudul Angliei de la începutul până la mijlocul anilor 60.

Mary Anne Long a dezbătut faptul că aceste conturi de primă mână și teoriștii contemporani se referă la

muncitorii evrei de clasă superioară sau mijlocie de la periferia Londrei de est sau din suburbii. Simon

Faith afirmă că această subcultură și-a avut rădăcinile în cultura cafenelei beatmic, o stereotipie, care a

aișat efectele superficiale ale generației Beat. Această subcultură le-a servit studenților de artă din scena

boemă a Londrei. Steve Parks, a cui revendicare este să fie unul dintre modiștii originali, este de acord cu

aptul că înainte ca modul să fie comercializar, a fost o extensie  a culturii beatmic: &amp;quot;Provine din

modernist, trebuia să aibă de a face cu jazzul modern și cu Satre, respectiv cu existențialismul. Sparks

susține că &amp;quot;Modul a fost înțeles destul de greșit...ca o clasa muncitoare, precursori din subcultura

skinheads, care se dădeau cu scooterul.

Cafenelele au atras mulți tineri britanici, spre deosebire de cârciume, care au închis seara la 11. Cafenele

au fost deschise până în zori. Ele au avut tonomate, care uneori au rezervat spațiu în aparate pentru

evidența clienților. Pe la sfârșitul anilor 50, cafenelele au fost asociate cu muzica jazz și blues, insă la

începutul anilor 60, au început să joace mai mult muzică R&amp;amp;B. Frith a remarcat că în ciuda faptului că

aceste cafenele au fost inițial vizate studenților de artă,ei au început să faciliteze o combinație de tineri

din clase sociale diferite. La aceste întâlniri, pe care Faith le-a numit ,,Primul semn al mișcării

tineretului&amp;#39;&amp;#39;, s-au întâlnit oameni tineri, care colecționau înregistrări R&amp;amp;B și blues. Acestea i-au introdus

în muzica african-americană, iar tinerilor le-a plăcut din cauza crudității și autenticității acestora.

Din cauza răspândirii subculturii modului în Londra între începutul și mijlocul anilor 60, au crescut și

tensiunile dintre subculturi, mai precis între modiști și rockeri. Rockerii erau o subcultură britanică. Ei

simpatizau rockabilly, unul dintre cele mai timpurii stiluri ale muzicii rock, rock&amp;#39;n&amp;#39;roll-ul timpuriu,

motocicletele și jachetele din piele. Aceștia i-au considerat pe modiști afeminați din cauza înclinației lor

spre modă. Se putea ajunge la ciocniri violente între cele două grupuri. Această perioadă a fost mai

târziu imortalizată de compozitorul Pete Townshend în albumul din 1973 a formației the Who,

Quadrophenia.

După 1964, tensiunile dintre cele două grupuri au început să dispară, din moment ce modul a fost extins

și acceptat de o generație mai largă de tineri din Marea Britanie ca un simbol a ceva nou. In acest timp,

Londra a devenit o mecca pentru muzica rock cu formații populare, cum ar fi The Who sau The Small

Faces. Acestea le-au plăcut atât audinței largi a modului, cât și majorității modei hip, în perioada des

comparată cu Swinging London.

Spre finalul anilor 60
Swinging London

Cum numeroase formații britanice de rock de la mijlocul anilor 60 au început să adopte și să urmeze

stilul rock, scopul original al rockului a început să se schimbe și să se focuseze pe altceva. Până în 1966,

aspectele proletare ale scenei din Londra au decăzut deoarece elementele de modă și cultură pop au tot

crescut nu doar în Londra, cât și în alte părți.

Această perioadă, portretizată atât în filmul lui Alberto Sordi ,,Thank you very much&amp;#39;&amp;#39;, cât și în filmul din

1966 al lui Michelangelo Antonioni ,,Blownup&amp;quot;, a fost reprezentată de arta pop, magazinele din Carnaby

Street, muzica live și discotecile. Mulți asociează această perioadă cu modelul Twiggy, fustele scurte și

modelele geometrice îndrăznețe de pe hainele colorate. În acești ani, acesta a exercitat o mare influență

asupra răspândirii modului.

În Statele Unite și alte părți
După transformarea modul în Anglia, acesta a devenit la modă atât în Statele Unite, cât și în jurul lumii,

fiindcă mulți tineri au adoptat acest stil. În orice caz, experiența mondială a fost diferită de cea a scenei

timpurii din Londra, care s-a bazat în cea mai mare parte pe aspectul culturii pop, influențat de

muzicienii rockului britanic. Până acum, modul a fost considerat mai mult o cultură a tineretului, decât

un subgrup separat printre diferite facțiuni controversate.

Muzicienii americani au adoptat hainele tipice modului, părul mai lung și cizmele Beatles. Documentarul

de exploatare, Mondo Mod oferă o privire asupra influenței modului pe Faza de apus și Hollywood-ul de

vest de la sfârșitul anilor 90. De cele mai multe ori a fost asociat cu rock-ul psihedelic și mișcările hippie

timpurii. Deja în 1967 ținutele mai exotice au fost la modă, cum ar fi jachetele Nehru și mărgelele de

dragoste. Accesoriile lor au fost reflectate la emisiuni populare americane, cum ar fi Laugh-In și The Mod

Squad.

Decăderea
Dick Hebdige a dezbătut faptul că subcultura și-a pierdut vitalitatea în momentul în care a devenit

comercializată, iar hainele nu au fost făcute de creatori de top și canalele de televiziune, precum Ready

Steady Go! era mai bine să fie dezvoltate de oameni tineri, care să asorteze hainele și să combine

diferite stiluri.

Pe măsură ce rockul psihedelic și subcultura hippie deveneau din ce în ce mai populare în Marea

Britanie, mare parte a modului a început să fie asociată cu aceste mișcări. După 1968 însă a decăzut din

cauză că ținutele denim și tie-dyed au fost avorizate. S-a observat și o decădere în interesul pentru viața

de noapte. Formații precum The Who și Small Faces au început să se schimbe, și până la sfârșitul

deceniului s-au îndepărtat de mod. În plus, modurile originale din anii 60 au ajuns la vârsta căsătoriei și a

creșterii copiilor, fapt care însemna că mulți dintre ei nu mai aveau timp sau bani pentru activitățile din

tinerețe, precum mersul în club, cumpărăturile extinse sau achiziționarea hainelor.

Ramificații
Câțiva mod de stradă, de obicei de însemnătate mai mică, câteodată numiți și hard mods, au rămas

activi până la sfârșitul anilor ’60, dar au avut tendința să devină tot mai detașați de scena Swinging

London și de înfloritoarea mișcare hipiotă. Până în 1967, ei i-au considerat pe cei mai mulți oameni din

scena Swinging London ca fiind „soft mods” sau „peacock mods” („mods păun”), pe măsură ce stilurile,

acolo, au devenit tot mai extravagante, deseori prezentând materiale foarte încrețite, de brocart sau

dantelate în culori Day-Glo.

Mulți dintre hard mods au trăit în aceleași zone slab dezvoltate din punct de vedere economic din Sudul

Londrei drept imigranți britanici-carabieni, deci acești mods au preferat un gen diferit de îmbrăcăminte,

care au imitat lookul de „rude boy” („băiat obraznic”) cu pălării Trilby și pantaloni prea scurți. Acești

„’albi-negri’ în devenire” au ascultat jamaicanul ska și s-au contopit cu băieți negri obraznici (black rude

boys) la cluburi de noapte britanice-carabiene ca Ram Jam, A-Train și Sloopy’s. Hebdige a spus că hard

mods erau atrași de cultura negrilor și muzica ska în mare parte pentru că muzica educată, intelectuală,

despre droguri a mișcării hipiote de clasă mijlocie nu a avut nicio relevanță pentru ei. El a susținut că

mods erau atrași de ska pentru că era o muzică secretă, clandestină, necomercializată care era difuzată

prin moduri informale precum petreceri și cluburi.

Până la sfârșitul anilor ’60, hard mods au devenit cunoscuți drept skinheads, care, la începuturi, ar fi

cunoscuți pentru aceeași iubire față de soul, rocksteady, și reggae-ul timpuriu. Din cauza fascinării lor

față de cultura negrilor, skinheads timpurii erau, exceptând situațiile izolate, sunt în mare parte lipsiți de

rasismul și fascismul care mai târziu ar deveni asociate cu aripi întregi ale mișcării la mijlocul și finalul

anilor ’70. Skinheads de la începuturi au păstrat elemente de bază din stilul mod–cum ar fi tricouri Fred

Perry și Ben Sherman, pantaloni Sta-Prest și blugi Levi’s–dar le-au amestecat cu accesorii pentru clasa

muncitoare precum bretelele și bocanci de lucru Dr. Martens. Hebdige a afirmat că începând cu certurile

Margate și Brighton dintre mods și rockeri, câțiva mods au fost văzuți purtând bocanci și bretele și

tunsori, sportive, scurte (din motive practice, părul lung era o slăbiciune în slujbele industriale și luptele

de stradă).

Mods și ex-mods au făcut și ei parte din scena soul-ului de nord timpuriu, o subcultură bazată pe

înregistrări obscure de soul american din anii ’60 și ’70. Câțiva mods au evoluat în, sau s-au amestecat

cu, subculturi ca individualiști, stiliști, și scooterboys.

Renașteri și influențe ulterioare
O renaștere a mod-ului a început la finalul anilor ’70 în Regatul Unit, cu mii de reformatori mod

participând la raliuri cu scuter în locații precum Scarborough și Insula Wight. Această renaștere a fost

parțial inspirată de filmul Quadrophenia din 1979, care explorează mișcarea originală din anii ’60, și de

trupe influențate de mod cum ar fi The Jam, Secret Affair, The Lambrettas, Purple Hearts, The Specials, și

The Chords, care s-au bazat pe energia muzicii new wave.

Renașterea mod-ului britanic a fost urmată de o renaștere în America de Nord la debutul anilor ’80, în

special în California de Sud, condusă de trupe ca The Untouchables. Scena mod în Los Angeles și

Comitatul Orange a fost parțial influențată de renașterea a 2 Tone, ska-ului în Anglia, și a fost unică prin

diversitatea sa rasială, cu participanți negri, albi, hispanici și asiatici. Scena Britpop a anilor ’90 a

prezentat influențe mod observabile la trupe cum ar fi Oasis, Blur, Ocean Colour Scene și The Bluetones.

Muzicienii populari ai secolului 21 Miles Kane și Jake Bugg sunt de asemenea adepți ai subculturii mod.

Caracteristici
Dick Hebdige a susținut că atunci când încercăm să înțelegem cultura mod a anilor ’60, acea persoană

trebuie să încerce și „să penetreze și să descifreze mitologia mods”. Terry Rawlings a susținut că scena

mod s-a dezvoltat când adolescenții britanici au început să respingă „plictisitoarea, timida/rușinoasa,

demodata, și neinspirata” cultură britanică din jurul lor, cu mentalitatea ei înăbușită și obsedată de clase

și „demodarea” ei. Mods au respins muzica pop „faulty pap” a anilor ’50 și melodiile de dragoste

siropoase. Ei au țintit spre a fi „mișto, îngrijiți, ageri, la modă/sofisticați, și deștepți” prin a îmbățișa

„toate lucrurile sexy/atrăgătoare și simplificate”, în special când ele erau noi, palpitante, controversate

sau moderne. Hebdige a afirmat că subcultura mod a luat viață ca parte din dorința participanților de a

înțelege „complexitatea misterioasă a metropolei” și să se apropie de cultura negrilor a rude boy-ului

jamaican, pentru că mods au simțit că, cultura negrilor „a condus orele de noapte” și că a avut mai mult

„savoir faire” de cartier. Shari Benstock și Suzanne Ferriss au susținut că la „miezul rebeliunii mod

britanice a fost o fetișizare țipătoare a culturii de consum americane” care „erodase atitudinea morală a

Angliei.” În acest sens, mods „au batjocorit sistemul de clase care i-a dus nicăieri pe tații lor” și au creat o

„rebeliune bazată pe consumarea plăcerilor”.

Influența ziarelor britanice în a crea percepția publicului despre mods ca având un stil de viață de mers

în cluburi și plin de recreere poate fi văzută într-un articol în Sunday Times din 1964. Ziarul a intervievat

un mod în vârstă de 17 ani care a ieșit în club șapte nopți pe săptămână și a petrecut după-amiezile de

sâmbătă cumpărând haine și discuri. Totuși, puțini adolescenți și adulți tineri britanici ar fi avut timpul și

banii ca să petreacă atât de mult timp să meargă în cluburi de noapte. Paul Jobling și David Crowley au

susținut că cei mai mulți mods tineri au lucrat între 9 și 17 la locuri de muncă semi-calificate, ceea ce a

însemnat că ei aveau mult mai puțin timp de recreere și doar un venit modest de cheltuit în timpul lor

liber.

Moda
Paul Jobling și David Crowley au denumit subcultura mod un „cult obsedat de modă și hidonist al hiper-

miștoului” tineri adulți care au locuit în Londra metropolitană sau în orașele noi ale sudului. Datorită

afluenței sporite a Britaniei de după război, tinerii de la începutul anilor ’60 erau una dintre primele

generații care n-au trebuit să contribuie cu banii lor din slujbele de după școală la finanțele familiei. Pe

măsură ce adolescenții și adulții tineri mod au început să-și folosească venitul lor disponibil ca să-și

cumpere haine stilate, primele magazine de haine de tip boutique care vizează tineretul s-au deschis în

Londra în districtele Carnaby Street și King’s Road. Numele străzilor au devenit simboluri ale, o revistă a

declarat mai târziu, „o friză nesfârșită a îngerilor cu fuste mini, încărcați, blonzi și slabi”. Articolele din

ziare de la mijlocul anilor ’60 s-au concentrat pe obsesia mod-ului pentru haine, deseori detaliind

prețurile costumelor scumpe purtate de mods tineri, și căutând cazurile extreme cum ar fi cel al unui

mod tânăr care a afirmat că el ar „trăi fără mâncare ca să-și cumpere haine”.

Două subculturi tinere au ajutat la deschiderea unui drum pentru stilul mod prin ceva inedit: beatniks,

cu imaginea lor boemă a beretelor și maletelor negre, și Teddy Boys, de la care stilul mod și-a moștenit

„tendințele [în modă] narcisiste și pretențioase” și lookul imaculat de dandy. Teddy Boys au deschis

drumul spre a fi acceptat din punct de vedere social interesul bărbaților pentru modă, pentru că înainte

de Teddy Boys, interesul pentru modă al bărbaților în Britania era cel mai mult asociat cu stilul

vestimentar bombastic/sclipitor/extravagant al subculturii clandestine a homosexualilor.

Jobling și Crowley au susținut că pentru mods din clasa muncitoare, atenția subculturii acordată modei și

muzicii era o eliberare de la „banala/monotona viață de zi cu zi/viață cotidiană” de la locurile lor de

muncă. Jobling și Crowley au precizat/observat că în timp ce subcultura avea elemente puternice de

consum și cumpărături, mods nu erau consumatori pasivi; în schimb ei erau foarte jenați/complexați și

critici, personalizând „stiluri, simboluri și artefacte/obiecte existente” precum drapelul Uniunii și

medalionul Forțelor Aeriene Regale, și punându-le pe jachetele/gecile lor în stil de pop art, și punându-și

semnăturile personale pe stilul lor. Mods au adoptat noi stiluri italiene și franțuzești în principal ca o

reacție la rockerii din zona rurală și oreșe mici, cu stilul lor din anii ’50 de haine de piele pentru

motocicliști și lookul de greaser american.