User:Snjikžok/sandbox

5.2 Teorija družbene pogodbe
Skrbi o internetni zasebnosti, pa izvajajo iz večih različnih dejavnikov, imajo medseboj različen vzrok in nastanejo z določenim znanjem in izkušnjami uporabe interneta.

Teorija družbene pogodbe je empirično preverjena teorija, ki je uporabljena za preučevanje posameznikovih vedenj v zvezi z informacijsko zasebnostjo na spletu. Teorija v smislu poslovnih transakcij predlaga, da se člani, torej osebe in organizacije, določene skupnosti ali panoge obnašajo pošteno, če njihove prakse urejajo družbene pogodbe. To se nanaša na to, da posredovanje osebnih podatkov spletnemu trgovcu ne vključuje le ekonomske izmenjave (npr. nakup Blaga), vendar tudi družbene izmenjave (tj. vzpostavljanje odnosov). Družbena pogodba se sklene, kadar se pričakuje, da bodo družbene norme urejale vedenje vpletenih. Temeljiti morajo na informiranem soglasju, ki ga podpira pravica do izstopa. Posredovanje osebnih podatkov spletnemu trgovcu ne vključuje le ekonomske, temveč tudi družbeno izmenjavo, zato je družbena pogodba ključnega pomena za preprečevanje trgovčevega vedenja za zlorabo podatkov o strankah in je splošno razumljena obveznost.

Predlogi za varnejšo uporabo interneta

 * Po spletu brskajte v zasebnem načinu.


 * Sprotno brisanje predpomnilnika.


 * Ne zapiši gesel.


 * Premisli preden klikneš.


 * Ne odpiraj nepričakovanih oken.


 * Nastavi več faktorsko preverjanje.

5.3 Večdimenzionalna razvojna teorija
Večdimenzionalna razvojna teorija (VRT) je orodje kako razumevati skrbi za informacijsko zasebnost (SIZ), katerih so deležni uporabniki interneta, ki sta jo zasnovala R. S. Laufer in M. Wolf. Te skrbi niso enoznačne, temveč nastajajo na podlagi več različnih faktorjev, ki določujejo vrsto SIZ.

VRT predpostavlja, da so SIZ rezultat predvsem uporabnikovega samorazvoja, vpliva okolja, in posameznikovega upravljanje z lastnimi informacijami in lastnimi interakcijami.

Pod samorazvojem je mišljeno predvsem uporabnikovo postopno razvijanje percepcije o informacijski zasebnosti kot o njegovi samostojnosti znotraj internetne krajine, ki se razvije preko širše kulturno-družbeno-fizičnih dejavnikov.

Komponenta SIZ, katera naj bi bila jedrna, so medsebojne interakcije, ki se nanašajo na uporabnikovo interakcijo z drugimi uporabniki. Ta komponenta se deli še na dve podkomponenti:  upravljanje z interakcijami in upravljanje z informacijami . upravljanje z interakcijami se veže na to v kolikor lahko uporabnik upravlja in nadzoruje svoje interakcije z drugimi, medtem ko se upravljanje z informacijami veže na uporabnikovo sposobnost kontroliranja informacij o sebi. Podrobneje, podkomponenta upravljanje z informacijami predstavlja uporabnikovo zavedanje o zbiranju in uporabi njegovih osebnih podatkov predvsem na spletnih straneh.

SIZ delimo na več oblik:


 * zbiranje (podatkov),


 * sekundarna uporaba,


 * napake,


 * neustrezen dostop,


 * nadzor


 * in zavedanje.

 Zbiranje  se nanaša na mero skrbi o tem koliko je posameznik zaskrbljen glede količine informacij, ki jih o njem premore določena spletna stran.

 Sekundarna uporaba  se nanaša na skrbi o načinu uporabe in o potencialni uporabi podatkov, katere posameznik ni odobril.

 Napaka  predstavlja poraz obrambnih mehanizmov proti neodobrenem zbiranju osebnih podatkov.

 Neustrezen dostop  se nanaša na skrbi glede vidnosti osebnih podatkov osebam, ki za to niso bile deležne dovoljenja s strani posameznika.

 Nadzor  predstavlja skrbi o tem, da posameznik nima dovolj nadzora nad podatki, katere posedujejo različne spletne strani.

In nazadnje  zavedanje  predstavlja skrbi o lastnem zavedanju glede zasebnostnih praks različnih spletnih strani.

5.4 Teorija uporabljanja zasebnosti v komunikaciji
Z razvojem mobilnih omrežji in pametnih telefonov je uporabnikom omogočen hitrejši in lažji dostop do interneta. S tem je poraslo tudi število mobilnih aplikacij, ki pa vplivajo na prodajo tehnologije, oglaševanje in inovacije v tehnologiji.

Teorija upravljanja zasebnosti v komunikaciji (CPM) pomaga pri razumevanju napetosti med subjekti podatkov, torej uporabniki, ki so lastniki podatkov, in prejemniki, torej tisti, ki podatke prejemajo, v zvezi z zasebnostjo. Zato teorija upravljanja zasebnosti v komunikaciji, ki temelji na pravilih, postane pomembna pri razumevanju napetosti med subjekti podatkov in prejemniki glede zasebnosti. Ta teorija predlaga, da posamezniki razvijejo pravila na podlagi meril, kot so razmerje med stroški in koristmi, konteksti, motivacije, spol in kultura pri razkrivanju osebnih informacij. Teorija predlaga tri pravila usklajevanja mej. To so usklajevanje prepustnosti, lastništva in povezav. Do nemira lahko pride, ko se subjekti podatkov in prejemniki podatkov ne morejo usklajevati, glede prepustnosti informacij in lastništva informacij.

Teorija CPM priznava, da posamezniki dojemajo lastništvo svojih zasebnih informacij in pravico do njihovega nadzora. To lastništvo je simbolizirano z metaforičnimi mejami zasebnosti, ki določajo, kje ljudje varujejo svoje informacije. Ljudje verjamejo, da imajo nadzor nad svojimi mejami zasebnosti in zaupajo svojo pravico, da drugim dovolijo ali zavrnejo dostop. Razkrivanje zasebnih informacij pa nosi potencialna tveganja, ki lahko vodijo do občutkov ranljivosti lastnika. Ko posamezniki razkrivajo zasebne informacije, ocenijo, s kom jih bodo delili, odločajoč se, ali bodo odprli ali skrili svoje meje zasebnosti. Meje zasebnosti postanejo kompleksne z več ravni, tako singularnimi kot kolektivnimi, kar zahteva usklajevanje z vprašanji, kot so pravila zasebnosti, lastništvo in nadzor, da lahko poteka učinkovito upravljanje. Izzivi se pojavijo v družinskih ali skupinskih okoljih, ko člani zadržujejo informacije o zdravju. CPM priznava, da v nepopolnem svetu ljudje delajo napake, ki vplivajo na upravljanje zasebnosti komunikacije. Zaradi tega lahko pride do rušenja pravil, rušenje lastništva in rušenje odnosov. Za uspešno uporabo CPM so ključni koncepti, ki vključujejo kategorije, kot so meje zasebnosti, pravila zasebnosti, kolektive in zasebno turbulenco.