User:Viliuke

Įkraičio sutartis

Pradedant antruoju Lietuvos Statutu, įkraičio institutas buvo galutinai sureguliuotas, ir jo samprata vėliau nekito per visą Lietuvos Statutų galiojimo laiką. Remdamasis II-uoju ir III-iuoju Statutu V. Andriulis įkraičio sąvoką apibūdina taip: įkraičio sutartis- tai santuokinis turtinis susitarimas nuotakos naudai, kuriuo remdamiesi nuotakos globėjai po santuokos perduoda žmonos kraitį vyrui valdyti ir naudotis, o vyras užrašo žmonai savo turto dalį, tolygią kraičio vertei, bet ne daugiau kaip viena trečdalį savo turto, tuo patvirtindamas šio sutuoktinių turto išėmimą iš turtinių santykių apyvartos kaip santuokos garantą. Kraitis šioje sutartyje buvo jau įformintas dalykas, todėl joje įsipareigojimus davė viena šalis. Sutartis buvo laikoma sudaryta, kai būsimasis nuotakos vyras įkraičio užrašą patvirtindavo savo antspaudu ir parašu (nemokėjus rašyti antspaudą tvirtindavo liudytojai antspaudais). Įkraičio užrašas turėjo būti sudarytas laikantis tam tikrų reikalavimų. Užraše turėjo būti: 	nurodytas ir įvertintas visas būsimojo vyro turtas; 	atskirai išvardyta ir įvertinta dalis, užrašoma būsimajai žmonai; 	nurodytas nuotakos atsinešamas kraitis. Asmuo, užrašęs įkraitį, privalėjo jį pripažinti žemės teisme ir pateikti įrašyti į teismo knygas konkrečiame paviete. Egzistavo reikalavimas, kad įkraitis būtų toks turtas, iš kurio žmona galėtų pati pragyventi ir prireikus atlikti karinę prievolę, samdyti asmenis bei aprūpinti juos žirgais ir ginklais, priklausomai nuo turimos valdos dydžio. Įkraičio sutartis galėjo būti patvirtinta ir po santuokos. Turtinių ir procesinių reikalavimų pažeidimai įkraičio užrašą darė negaliojantį, todėl buvo reikalavimas ištekinantiems merginą asmenims juos tikrinti.