User:Vints/save

Den 21 juli 1944, inför det amerikanska presidentvalet, utsågs senator Harry S. Truman till den sittande presidenten Franklin D. Roosevelts vicepresidentkandidat då ledningen i demokratiska partiet inte ville ha kvar Henry Wallace, som ansågs vara för liberal och på andra sätt opålitig. citat "the most extraordinary pol arrangement..", s162, "one of the great political stories", sid x

Utgångspunkten var att Roosevelt var vid dålig hälsa och om han skulle avlida så skulle vicepresidenten bli president. Detta var de flesta medvetna om och därför var valet av vicepresidentkandidat extra betydelsefullt. Kandidaten skulle utses vid demokraternas konvent i Chicago som började den 19 juli.

En inflytelserik grupp inom partiet försökte övertala Roosevelt om att inte behålla Wallace som vicepresident, något som Robert Ferrell kallar en "veritabel konspiration". Gruppen bestod av Edwin W. Pauley, kassör i Democratic National Committee (DNC, partiets nationella organisation), Robert E. Hannegan, som var ordförande i DNC, dvs demokraternas partiordförande, postminister Frank C. Walker, George E. Allen, sekreterare i DNC, och Edward J. Flynn, politisk boss i New York. Sent våren 1944 hade de lyckats få Roosevelt att vända sig emot Wallace men presidenten sa inget direkt till Wallace. Istället skickade han Wallace på en resa till Kina och Ryssland, vilket betydde att Wallace inte fick någon möjlighet att bedriva någon valkampanj. Gruppen övervägde först James Byrnes, Roosevelts "assisterande president", men han ogillades av fackföreningarna och på grund av hans åsikter i rasfrågor hade han lågt stöd från svarta väljare. Istället bestämde de sig för Truman. Det viktigaste för gruppen vad dock att man blev av med Wallace, inte vem man valde i hans ställe.

Den 11 juli hade partiledarna ett möte med Roosevelt och rekommenderade att man skulle välja Truman. Roosevelt kände knappt Truman, men han visste att senatorn gjort ett bra arbete i Trumankommittén och att han stött New Deal. Roosevelt föreslog William O. Douglas, som var domare i högsta domstolen. Efter mycket diskussioner trodde dock gruppen att de övertygat Roosevelt, som sa: "Bob, I think you and everyone else here want Truman." Enligt flera källor fick Hannegan ett skriftligt meddelande från presidenten att ta med sig och visa upp på konventet, där det ska ha stått "Bob, I think Truman is the right man, FDR." Precis innan mötet var slut gav Roosevelt Hannegan och Walker i uppdrag att tala om för Wallace respektive Byrnes att de var ute.

Nästa dag försökte Hannegan och Walker således tala om för Wallace och Byrnes att dessa borde dra sig ur, men båda vägrade om inte presidenten själv bad dem. Roosevelt ville emellertid inte själv göra någon besviken. Till Wallace sade han: "I hope it will be the same old team." Men Wallace förstod ändå Roosevelt egentliga avsikter, och skrev i sin dagbok: "He wanted to ditch me as noiselessly as possible." ( "Han ville bli av med mig utan något väsen.") Presidenten lovade också att skriva i ett brev till ordföranden för konventet, Samuel D. Jackson, att om han var delegat så skulle han rösta på Wallace. Till Byrnes sa Roosevelt att han var den mest kompetente kandidaten och uppmanade honom att inte dra sig ur.

//del--På så sätt lät han både Wallace och Byrnes åka till konventet och tro att de hade presidentens stöd.--///

Den 15 juli, en lördag, var Roosevelt på väg till San Diego med tåg och stannade till i Chicago där demokraternas konvent skulle hållas några dagar senare. Hannegan och Kelly träffade Roosevelt ombord på tåget och fick en maskinskriven version av meddelandet från den 11 juli: "Dear Bob: You have written me about Harry Truman and Bill Douglas. I should, of course, be very glad to run with either of them and believe that either one of them would bring real strength to the ticket." Enligt några källor så stod ursprungligen Douglas namn först men Hannegan bad presidentens sekreterare Grace Tully att byta ordning så att Truman stod först, så att det skulle se ut som om Roosevelt föredrog honom. Detta har Hannegan förnekat. Enligt historikern Conrad Black så bytte Tully ordning på namnen, men det var troligen enligt Roosevelts önskan, dvs Hannegan vilseledde henne inte vilket andra forskare har hävdat. Hannegan försökte också få Roosevelt att tona ner Wallaces brev. Situationen komplicerades ytterligare av att Roosevelt sa positiva saker om Byrnes. Hannegan trodde att presidenten hade ändrat sig och ville ha Byrnes, men Roosevelt hade också sagt att nomineringen måste godkännas av fackledaren Sidney Hillman ("Clear it with Sidney") som han visste motsatte sig Byrnes.

Den 17 juli offentliggjorde ordföranden för konventet, Samuel Jackson, Wallaces brev. Det stod något tvetydigt att presidenten, om han vore en delegat, skulle rösta på Wallace, men att han inte på något sätt ville bestämma över konventet. På grund av det halvhjärtade stödet ansåg många att det var en dödskyss och brevet blev känt som "the kiss-of-death letter". Men andra påpekade tvärtom att Wallace var den ende som hade ett skriftligt stöd från Roosevelt – Hannegan hade ännu inte berättat för någon om brevet han fått den 15:e, men nu berättade han att han också hade ett brev där presidenten nämnde Truman.

Den 17 juli började motståndet mot Byrnes öka/fick Byrnes flera motgångar. Dels uttryckte Flynn oro för att svarta röstande ogillade Byrnes, dels ökade motståndet mot Byrnes från fackföreningarna, speciellt Sidney Hillman., Thomas E. Dewey, framfö..+black vote Flynn/ ringde partiledarna till Roosevelt och sa att Byrnes var oacceptabel för fackföreningarna. Roosevelt gick då med på att de skulle stödja Truman ("go all out for Truman"). Truman fick troligen reda på att han hade Roosevelts stöd samma dag, men han var medveten om hur inkonsekvent presidenten kunde vara och kunde därför inte vara säker på vad det betydde. Han hade tidigare, liksom Hannegan, fått uppfattningen att Roosevelt ville ha Byrnes / Nästa morgon träffade dock Truman Sidney Hillman, som sade att de vägrade gå med på Byrnes, och att deras förstahandsval var Wallace men om det inte var möjligt så kunde de även stödja Truman. Roosevelt hade träffat Hillman föregående torsdag men det är okänt om de gjorde någon överenskommelse (och troligen uppmanat honom att inte acceptera Byrnes?). Först nu visste Truman att han hade en god chans att få nomineringen. deal Truman hade dock flera gånger sagt att han inte ville bli vicepresident och fortsatte att vara motvillig. Byrnes som var besviken på Roosevelt drog sig ur nästa dag.[onsdag, s168]

Den 19 juli ringde Hannegan till Roosevelt, medan Truman lyssnade, och sa att Truman var en envis Missourimula. Roosevelt svarade, högt så att alla i rummet kunde höra: "Well, tell him if he wants to break up the Democratic Party in the middle of a war, that's his responsibility." Truman gav då med sig: "Well, if that is the situation, I'll have to say yes. But why the hell didn't he tell me in the first place?"

Roosevelt, Truman och Wallace 10 november 1944, efter att demokraterna vunnit presidentvalet.|thumb|250px Den 20 juli, torsdag, offentliggjorde Hannegan brevet som han hade fått av Roosevelt ombord på tåget, men det skapade förvirring eftersom det förutom Truman även nämnde Douglas. Omröstningen skulle hållas samma dag; det märktes ett starkt stöd bland delegaterna för Wallace och det såg ut som om han skulle segra. Ledningen i partiet ajournerade därför omröstningen till nästa dag (de skyllde på att den överfulla lokalen innebar en brandrisk). Till nästa dag försökte de, enligt historikern David McCullough, förmå delegaterna att välja Truman. Han skriver i sin bok Truman: "But Hannegan, Flynn, Kelly, and the others had been working through the night, talking to delegates and applying 'a good deal of pressure' to help them see the sense in selecting Harry Truman. No one knows how many deals were cut, how many ambassadorships or postmaster jobs were promised, but reportedly, by the time morning came, Postmaster General Frank Walker had telephoned every chairman of every delegation." Men den beskrivningen stämmer förmodligen inte, hävdar Robert H. Ferrell: taktiken var inte att stanna uppe hela natten och erbjuda ambassadörs- och ministerposter utan att under fredagen gå runt bland delegaterna och tala om att presidenten ville ha Truman.

Vid den första röstningsomgången den 21 juli fick Wallace 420 röster mot Trumans 319 men Truman segrade i andra omgången med siffrorna 1031-105.

Både Ferrell och/liksom McCullough jämför sättet Truman blev vald på med senare presidentval där kandidaterna måste delta i primärval i delstater för att säkra delegater till nationella konvent, och påpekar att Truman var en produkt av boss-systemet i Kansas City och att han nominerades av boss-systemet 1944.

Ferrell påpekar att Roosevelt "upphöjde osannfärdighet till en konst" //del och nämner att Kelly sa till Byrnes den 18 juli att Roosevelt var den enda politikern han kände som "stannade kvar i toppen och inte höll sitt ord"//. Roosevelt använde underordnade för saker som var obehagliga, som att säga till Byrnes och Wallace att de skulle dra sig ur. Flynn trodde att Roosevelt på grund av sin dåliga hälsa ogärna ville bli inblandad i bråk: "I belive that in order to rid himself of distress or strife and rather than arge, he permitted all aspirants for the nomination to believe it would be an open convention."

Ferrell ställer sig också frågan om Truman, som föreföll att/verkade få presidenposten utan att själv anstränga sig, egentligen/i själva verket "spelade ett listigt spel" var mycket listig. Enligt Ferrell så tyder på allt på att Truman försökte få den posten som han insisterade på att han inte vill ha. Han hade varit en konstig politiker annars. Det var nödvändigt att närma sig/approach nomineringen försiktigt genom att förneka att han var en kandidat. Roosevelt ogillade äregiriga/ärelystna människor och det var Truman medveten om. Ferrell skriver också om att ... denying candidate

Då Truman sågs som en moderat politisk kraft i förhållande till den för liberale Wallace och den konservative Byrnes, så kallades han skämtsamt för "den andra Missourikompromissen". Den liberala fraktionen inom partiet var missnöjd med att Truman blev vald. I några tidningar beskylldes Truman för att ha varit medlem i Ku Klux Klan (vilket inte var sant, se artikeln Harry S. Truman). Han fick också kritik för att han hade sin fru Bess på avlöningslistan – en av orsakerna till att han först sagt nej till posten var just att han inte ville att den saken skulle uppdagas. (Sedan 1943 hade han också sin syster Mary Jane på avlöningslistan.) Dessa kontroverser spelade dock inte så stor roll. Med ett världskrig som pågick var det få amerikaner som ville byta ledare så Roosevelt och Truman besegrade republikanen Thomas E. Dewey och hans medkandidat John Bricker. Den 20 januari 1945 svors Truman in som USA:s vicepresident.

Källor

 * Robert H. Ferrell, Harry S. Truman: a Life (1995), ISBN 0-8262-1050-3.
 * David McCullough, Truman (1992), ISBN 0-671-45654-7.
 * Robert H. Ferrell, Choosing Truman: The Democratic Convention of 1944 (1994), Colombia: University of Missouri Press, ISBN 0-8262-1308-1
 * "Harry S. Truman, 34th Vice President (1945)"
 * "Henry Agard Wallace, 33rd Vice President (1941-1945)"

Litteratur och externa länkar

 * William O. Douglas "Political Ambitions" and the 1944 Vice-Presidential Nomination: A Reinterpretation., The Historian, 1/1 2000.
 * Oral History Interview with Edwin W. Pauley, trumanlibrary.org
 * Bilder på Truman Library