User:Vulovic Bojan

Internet protokoli I serveri

IP adresa je jedinstveni broj, sličan telefonskom broju, koji koriste mašine (najčešće računari) u međusobnom saobraćaju putem interneta uz korišćenje internet protokola. Ovo dozvoljava mašinama dalje sprovođenje informacije u ime pošiljaoca (kako bi mašine znale gde da ih dalje pošalju) i kasnije primanje tih informacija (kako bi mašine znale da je to namenjena destinacija). Primer IP adrese je 77.46.233.90.

TCP/IP protokol stek je skup protokola razvijen da omogući umreženim računarima da dele resurse putem mreže. Razvijen je od strane agencije DARPA u okviru ARPANET-a ranih 1970ih. U periodu od juna 1987. do juna 1998. više od 300 različitih proizvođača imalo je proizvode koji su podržavali TCP/IP protokole, a postojalo je na desetine hiljada mreža, različitih veličina i tipova, koji su ih koristili. Njihov broj se iz dana u dan povećava, što je najbolji primer značaja TCP/IP-a u računarskim telekomunikacijama.

Shvatanju TCP/IP-a i njegove uloge na pravi način doprinosi poznavanje istorije interneta i ideja na kojima je zasnovan. Prvi radovi pojavljuju se početkom 1960-ih godina i uglavnom su vezani za istraživanja na MIT-u (Massachusetts Institute of Technology). ARPA (Advanced Research Project Agency) 1966-te angažuje Robertsa da razvije projekat kompjuterske mreže, koji ubrzo objavljuje prvi plan. („Multiple computer Network and Intercomputer communication“). Iste godine, sastaju se tri tima koja su nezavisno jedan od dugog došli na ideju i razvijala koncept paketne mreže (packet switched network).

•	Lenard Klajnrok - MIT •	Pol Baran - RAND •	Donald Dejvis - NPL (Engleska)

Mreža je trebala da bude paketna, u smislu da se podatak ne šalje u jednom delu, već se deli na više manjih celina (paketa). Prednosti su višestruke: Paketi bi od jednog do drugog računara mogli da se kreću različitim putanjama (rutama), pogodnost su povećanje brzine prenosa informacije i u slučaju presretanja.

Bolji kvalitet konekcije Više korisnika bi moglo komunicirati putem istog linka tako što bi slali pakete naizmenično. Povezivanjem računara na taj jedan link, bila bi oformljena najjednostavnija mreža.

Drugi cilj koji je trebala da ostvari takva mreža je decentralizacija. Naime, sve do tada je postojala mreža koja je zavisila od jednog, centralnog računara sa kojim su ostali povezani. Dakle, on je predstavljao deo mreže čijim bi kvarom došlo do pada cele mreže. Bilo je potrebno oformiti takvu mrežu u kojoj bi svi računari bili međusobno povezani i ravnopravni, i u tom slučaju kvarom pojedinih elemenata mreže komunikacija ne bi bila prekinuta, već bi se nastavila preko preostalih računara.

Protokol koji se koristio pri prenosu podataka u ovoj mreži bio je NCP (Network Control Protocol). Potrebom za povezivanjem više mreža u jednu, javlja se ideja mreže kao otvorene arhitekture, odnosno mreže koja bi se sastojala od više odvojenih mreža, koje su različitno dizajnirane i razvijene. NCP protokol nije imao mogućnost adresiranja tih mreža, a isto tako ni samih računara unutar njih. U slučaju grešaka pri transportu paketa NCP oslanjao se na samu mrežu (ARPANET) da obezbedi pouzdanost. Ako bi se kojim slučajem desilo da neki paket bude izgubljen dolazilo bi do prekida komunikacije. U ovom svom modelu, NCP protokol nije imao kontrolu greške. IP ima tri primarne funkcije:

Adresiranje (definiše način dodele internet adresa), internet moduli koriste adrese koje paketi nose u IP zaglavlju kako bi ih prosledili dalje ka destinaciji. Za više informacija pogledajte Internet adresa.

Rutiranje, određivanje putanje za prenos podataka sa jednog računara na drugi bez prethodnog uspostavljanja veze (engl. connectionless), po (engl. best-effort) modelu. Fragmentaciju i ponovno sastavljanje paketa kada je potrebno kako bi se preneli kroz mrežu koja ima manji MTU (engl. maximum transmission unit)

Bob Kan (Bob Kahn) je odlučio da razvije nov protokol koji će izaći u susret mreži kao otvorenoj arhitekturi. Trebao je da bude takav da zadovolji sledeće tačke: Komunikacija bi se odvijala po modelu usluge koji se naziva najboljom mogućom (best effort). U slučaju da paket ne dosegne destinaciju pokrenuo bi se algoritam koji bi omogućio da se taj paket naknadno pošalje, bez prekidanja komunikacije. Uvela bi se kontrolna-suma (checksum), pri ponovnom spajanju paketa u fajl i detekciji duplikata. Potreba za globalnim adresiranjem Tehnike kontrola toka (flow control).

Originalan Kanov i Cerfov (Vint Cerf) rad, opisivao je jedan protokol nazvan TCP. Ovaj protokol je podržavao niz transportnih i prosleđujućih servisa i obezbeđivao je vrlo pouzdan transport podataka. Već u početcima se pokazao kao dobar pri transferu fajlova, ali pokazivao je nedostatke pri radu sa nekim mrežnim aplikacijama, a posebno pri radu sa packet voice-om iz 1970-te, što je pokazalo da u nekim slučajevima gubitci paketa ne bi trebali biti korigovani nego ostavljeni aplikaciji da se nosi sa njima. To je dovelo do reorganizacije originalnog TCP protkola, u tri nova, jedan jednostavan protokol IP koji bi bio zadužen za adresiranje i prosleđivnje pojedinih paketa, odvojenog TCP protokola koji bi podržavao servise kao što su kontrola toka i podrška u slučaju gubitka paketa. A, za one aplikacije kojoj nisu bili potrebni servisi TCP protokola, uveden je novi UDP protokol koji je imao za cilj da obezbedi direktan pristup servisima IP-a. Od 1973. TCP/IP se razvija i obezbeđuje komunikaciju između zasebnih mreža, uspostavljaju se mreže između univerziteta. Uskoro dolazi i do pojave Eterneta koji omogućava razvoj lokalnih mreža, tzv. LAN mreža i SATNET-a, mreže koja preko satelita povezuje SAD i Evropu. ARPAnet se deli 1983. na dva segmenta: vojnu mrežu MILNET i javni deo ARPAnet. Iste godine se prestaje sa upotrebom NCP protokola i svi povezani u ovu mrežu bivaju obavezni da se prebace na novi set protokola TCP/IP. Od tada pa na dalje dolazi do neprestanog razvoja mreže u ono što se danas zove Internet.

DNS (engl. Domain name system) je, u osnovi, sistem koji pretvara imena računara (hostnames) u IP adrese. DNS takođe obezbeđuje podatke i o serverima elektronske pošte na domenu (MX), početnom DNS serveru (SOA) i druge. DNS je zasnovan na hijerarhijskom principu i jedna je od osnovnih komponenti Interneta. Primer [uredi]

Kada u vaš brauzer ukucate veb adresu sr.wikipedia.org, vaš računar će uz pomoć DNS servera to ime pretvoriti u adresu 66.230.200.100, što je IP adresa računara na kojem se nalazi ta prezentacija.