User:Zolikk/Sztereoszkópia

A sztereoszkópia olyan képalkotási módszereket foglal egybe, mely segitségével egy képben a térlátás illúziója kelthető. A térlátás mindennapi szinten úgy valósul meg, hogy a szemeink által észlelt két enyhén eltolt képet agyunk valós időben feldolgozza és egybeteszi (lásd Sztereopszis). Ha tehát két enyhén eltolt pontból készített képet bemutatunk külön a megfelelő szemnek, kialakul egy virtuális mélységérzet.

Képkészités
Ahhoz, hogy egy képbeli jelenetet térben felfoghassunk, szükség van két képre valójában. Fényképek esetén, ha a tárgy nyugalomban van, ez megvalósitható egy szokásos fényképezőgéppel is, de ügyelni kell a képek összhangjára, és főleg a két kép közti távolságra.

Egy sztereó fényképezőgép trivializálja az eljárást, mivel képes egyszerre legalább két képet késziteni különböző objektiveken keresztül. A lencsetávolság általában megfelel az átlagos szemtávolságnak (63 – 65 mm)¬	; ezt a távolságot sztereó alapvonalnak hivják.

A 63 mm-es alapvonal akkor tökéletes, ha a kamera-tárgytávolság megfelel a képernyő-megfigyelő távolsággal. Ha tudjuk, hogy a megfigyelő távolabbról vagy közelebbről fogja szemügyre venni a 3D képet, az alapvonalat be kell állitani, hogy megfeleljen a kivetitési tavolság és a fényképezési távolság arányának.

Távoli tárgyaknál (pl. tájképek) jóval nagyobb alapvonal használható, hogy kiemelje a térhatást a képben (valóságban ez nem történik meg, távoli hegyek megfigyelésekor nem érzékeljük azokat térben a nagy távolság miatt). Ez a metódus azt a benyomást kelti, mintha a megfigyelő egy óriássá változna.

Módszerek
Független attól, hogy miképp jut el a szemig a vizuális információ, biztositani kell azt, hogy a szem csak a neki megfelelő képet láthatja, a másik szemnek utaltat nem.

A legegyszerűbb, ha a kisméretű képeket nagyon közel helyezzük a szemekhez, biztositva a hatást. A virtuális-valóság szemüvegek például igy működnek, és a hozzárendelt számitógép automatikusan generálja a megfelelő képet mindkét kis kijelzőre.

Sztereográf és sztereografikus képek
A szereografikus képek egymás mellé nyomtatottak, betartva a 63 mm-es alapvonalat. Ha a nézőnek sikerül, a képpárt közel tartva, hogy a tekintetét a messzibe fokuszálja, akkor létrejön az illúzió. A sztereográf megkönnyiti a módszert, mivel elválasztja a két szem látóterét és megszünteti a zavart.

Ha nagyobb méretű képeket szeretnénk összehangolni, akkor ez egy egyszerű de precizen beállitott tükörrendszerrel elérhető; viszont a felállitás nagyon érzékeny a megfigyelő fejmozdulataira. A 3-D megfigyelők ezen a módszeren javitanak.

Polarizálás
A képernyő egyerre két képet vetit ki egyszerre, polarizálással. A megfigyelők szemüveget viselnek, melyeken polarizáló szűrők vannak. Mivel a szűrő csak azonosan polarizált fényt enged át, a két szembe megfelelő szűrőlencséken át csak a megfelelő kép jut. Lineáris polarizálás eseten a fej vizszintesen kell maradjon, másképp a szűrés nem tökéletes. Cirkuláris polarizálás megszünteti ezt a hatást.

Kiegészitő szinkódolás
Mivel a szem három alapszinben érzékel (vörös, zöld és kék), polarizálás helyett a két szemüveglencse szinfiltert tartalmazhat. A leggyakrabb kombináció a vörös - tűrkiz (zöld + kék) és a kék - sárga (vörös + zöld). A filter csak a neki megfelelő szineket engedi át, tehát ha a két egymásratett kép megfelelően szinkódolva van, az agyunk sikeresen össze tudja állitani a 3-D képet. A szinkódolás hátránya, hogy a szines képeket (főleg a vörös komponenst) gyakran telitetlenül vagy tompitva adja elő.

Az autosztereószkópikus 3D kivetitők képesek követni a fej mozgásait és különböző megfigyelési szögekből különböző kép látható rajtuk, igy többnyire hihető 3D illúziót tudnak kelteni speciális szemüveg hordása nélkül is.

Hivatkozás

 * Angol nyelvű Wikipédia

Lásd még

 * Sztereopszis
 * Mélységészlelés