User:Zurajm/sandbox

= Gregor Kralj = Pesnik in astronom, *08.12.1979, Ljubljana

 Človeku posmehuje se narava, 

 saj se bolezen z mnogimi zabava, 

'' jih dnevi mučijo, noči strupene. ''

Tako je, takrat 13 letni, Gregor Kralj iz Mengša vezal svoje misli o svetu, ko je čakal na operacijo glave v Londonu. Kot sedmošolec se je srečal s Prešernovim Sonetnim vencem, ki ga je tako prevzel, da se je še sam poskusil v tej zahtevni pesniški obliki (povzeto po Franji Kralj).

Astronomija
=== Gremo na Mars!? === Zvesti bralci Spike zdaj že veste, da imam spletno stran, na kateri se lahko zabavate s preračunavanjem zemeljskih let v planetarne. Moja spletna stran te dni praznuje že osem Marsovih let!

Ko sem bil po Zemljini starosti še najstnik, sem 29. septembra 1998 praznoval svoj 10. Marsov rojstni dan, kar je 6870 Zemljinih dni ali 6690 solov. To je 18,8 Zemljinega leta.

Rimskega boga vojne že od mladih nog, ko je le priložnost in je planet viden, občudujem na nočnem nebu, ko se rdečkasto sveti in ga prosim za mir na svetu, pa tudi, da bi v svojem življenju znali uspešno krmariti med dobrim in zlim.

Poglejmo nekaj osnovnih podatkov o njem. Mars je s premerom 6794 kilometrov drugi najmanjši planet Osončja in četrti po oddaljenosti od Sonca. Ko je na našem nebu najsvetlejši, sije z —2,8 magnitude.

Na vsakih 15 let pa se Mars dosti bolj približa Zemlji kakor ob navadnih opozicijah. To so velike opozicije. Njegova magnituda je takrat še za desetinko večja, od Zemlje pa je oddaljen le 55,8 milijona kilometrov. Zadnja velika opozicija je bila leta 2003, naslednja pa bo prihodnje leto.

Najvišji vulkan na Marsu Olympus Mons, ki je največji vulkan tudi v vsem Osončju, se dviguje 25 kilometrov visoko, kar je trikrat toliko kot naš Mount Everest. V bazi je velik kar 600 kilometrov, na vrhu pa ima 85 - kilometrsko kaldero (To je toliko, kot je zračna razdalja med Mengšom in Slovensko Bistrico!) Navadno je Marsova atmosfera prozorna, a občasno lahko vidimo oblake, včasih pa nastanejo prašne nevihte, ki se lahko razbesnijo po vsem planetu in popolnoma zakrijejo površje. Na Marsovi skorji sta dve veliki izboklini, Visoki planoti Tharsis in Elysium. Tam leži večina vulkanov, čeprav so manjši primerki raztreseni tudi drugod.

Mars ima dva satelita: Fobos in Deimos. Oba je leta 1877 odkril Asaph Hall z velikim refraktorjem washingtonskega observatorija. Fobosov premer je le 26,8 kilometra in se giblje na oddaljenosti 9380 kilometrov od površja planeta, premer Deimosa pa je še manjši, le 15 kilometrov meri, in kroži na oddaljenosti 23.500 kilometrov. Za primerjavo: Luna je od Zemlje v povprečju oddaljena 384.000 kilometrov.

Marsova povprečna temperatura je -63 stopinj Celzija. Temperatura na njegovem površju lahko niha in to med -125 stopinjami Celzija pozimi in 25 stopinjami Celzija poleti. Mars ima vrtilno os nagnjeno na ravnino gibanja okoli Sonca za 25,2 stopinje, kar je podobno kot pri Zemlji, zato se tudi na njem izmenjujejo letni časi.

Marsova povprečna gostota je V primerjavi z drugimi planeti majhna; to pomeni, da ima V jedru lažje elemente kot na primer žveplo V obliki železovega sulfida. Majhno jedro obdaja debel in trden plašč iz silikatnih kamnin.

Prve barvne fotografije z Marsa sta leta 1976 poslali ameriški sondi Viking 1 in 2, od leta 2012 pa se po Marsu vozi Nasin mobilni laboratorij Radovednež in išče kemijske dokaze, da je lahko nekoč na rdečem planetu obstajalo življenje.

Da je Mars s svojo krvavo-rdečo barvo že v očeh starodavnih ljudstev vzbujal veliko pozornosti, pove dejstvo, da so ga že Babilonci imenovali Nirgal ali zvezdo smrti. Ker imam epilepsijo in se mi po napadu dostikrat zdi, kot da bi vstal od mrtvih, sem se poleg Sonca od vseh planetov priporočil najbolj Marsu. V drugem Marsovem desetletju svojega življenja sem namreč doživel svoj vesoljski preporod z astronomskimi knjigami in potovanji po Evropi, ki so me zmeraj kaj novega naučila. Po Marsu sem potoval s pomočjo knjig, ki so mi ga predstavile kot planet, kamor bi se človeštvo nekoč lahko naselilo, vendar se mi zdi za zdaj to preuranjeno. Je že prav, da raziskujemo vesolje, Mars je z več kot 40 sondami, neuspelimi in uspelimi, na prvem mestu, vendar je treba najprej poskrbeti za Zemljo, šele potem pa se spuščati z ekstremnimi ekshibicijami v vesolje.

Ko sem po Marsu praznoval 12. rojstni dan, to je bilo 4. julija 2002, sem se začel zabavati z internetnimi programčki, kjer preračunavam leta na petih antičnih planetih in vrtilni čas na različnih širinah Sonca. Veliko časa sem poleg Marsa posvetil še preučevanju Sonca, ki mi je kot nebesni oče vselej kazal pot, po kateri naj hodim, da bom srečen, in me je v težkih trenutkih varoval. Sonce se ne vrti kot trdno telo, kot kamniti planeti, pač pa kot plinasta krogla. Tako sem bil po njem, ko se na ekvatorju glede na zvezde zavrti v 25,4 dneva, 21. junija letos star 540 ekvatorialnih Sončevih vrtljajev.

V tretje Marsovo desetletje bom torej zakorakal 21. julija 2017, ko bom star 13.740 dni ali 13.980 solov, kar je 37,62 Zemljinega leta ali 156,19 Merkurjevega ali 61,14 Venerinega ali 3,17 Jupitrovega ali 1,27 Saturnovega leta. Najdete me lahko na Googlu pod geslom »Planeti našega Osončja« Gregor Kralj, Naše Osončje Gregor Kralj, http://users.volja.net/gregakralj, http://gregor-kralj.si, http://www.naseosoncje.ga, http://www.sonceinplaneti.ga

Test: planetarna kamera ASI 034MC
ASI 034MC je najmanjša in najcenejša planetarna kamera iz serije podjetja ZWO Optical in predstavlja vstopni razred v svet astrofotografije (cena 142,00 EUR). Kar nekaj časa me je prijatelj Gregor nagovarjal, da bi jo preizkusil in posnel nekaj testnih slik. Sam seveda nisem ravno kakšen specialist, saj me fotografiranje planetov ni nikoli zares močno pritegnilo. V posesti imam sicer podobno kamero Magzero 5, ki pa jo uporabljam skoraj izključno za beleženje dogajanja na Soncu. Nalašč sem napisal beleženje, saj me tudi tam bolj zanima samo dogajanje kot pa izzivi po vse boljših in natančnejših posnetkih. Nekaj pa mi vendarle ni dalo miru, saj gre za barvno kamero, medtem ko je moja črno bela. Morda je torej tale zapis bolj kot test primeren za vse tiste, ki ste se šele začeli lotevati planetarne astrofotografije, ali pa si to močno želite.

Resnejši preizkus katerekoli kamere se navadno splača opraviti na prvem krajcu, saj je Luno takrat enostavno najti in pozicionirati (zorni kot planetarnih kamer je majhen), pa tudi pomladni večeri niso več tako mrzli, da bi prehitro izgubili voljo. Sam sem najprej kamero vstavil V fokuser manjšega refraktorja Scopos z goriščnico 480 milimetrov, saj je senzor kamere majhen. 780 X 512 5,4—mikronskih slikovnih elementov je pomenilo, da bom pri tej goriščnici v polje dobil dobro polovico Lune. Nekaj testnih filmčkov je bilo potrebnih za začetek, da sem nekoliko uravnotežil barve, od katerih sta bili najbolj izraziti zelena in rožnata in to na predvsem močno kontrastnih območjih okoli terminatorja. Ko sem prebil led, sem hitro namestil še Barlow lečo in podaljšal gorišče, da sem lahko snemal bolj podrobne posnetke posameznih območij. Slike nikakor niso slabe!

Nato se lotim še Jupitra, ki pokaže par pasov, pri sestavljanju slike z dalj časa osvetljevanim posnetkom, ki pokaže še lunice v bližini, pa barvna napaka objektiva še bolj izstopi (Da ne bo pomote: to je slabost mojega refraktorja, ne kamere). Zato naslednjo noč kamero namestim v fokuser 150-milimetrskega Newtona. Daljša goriščnica prinese več podrobnosti, manjše posneto polje, zato pa je manj težav z dinamiko posnetkov, saj so ti omejeni na bolj enakomerno osvetljene dele Lune in na posnetku ni veliko preosvetljenih ali podosvetljenih območij. Nastane nekaj lepih, zanimivih panoram Lune ob prvem krajcu, ki ponuja največ lepote prav ob tej starosti. No, podobno je seveda tudi ob zadnjem krajcu, toda takrat je potrebno vstati v drugi polovici noči.

Lotim se še Jupitra, kjer se Newton, pa čeprav z le 15-centimetrskim zrcalom, izkaže precej bolje kot manjši refraktor. Več svetlobe in predvsem praktično odsotna barvna napaka pokažem pasove v lepši luči, tudi njihovo število je primerljivo s tistim, kar lahko vidimo skozi okular tudi malo večjega teleskopa. Če je na planetu še Rdeča pega, si slike lahko samo vesel, in v tokratnem poskusu se je pokazala v lepi oranžni barvi.

Ko tretjo noč poskušam ponovno z Jupitrom in za njim zahajajočo lunico, se pokaže, da je za astrofotografijo še kako pomembna mirnost atmosfere. Nikoli nimamo povsem mirne, toda slikice tokrat veliko bolj migotajo kot prejšnje dni in Registax, s katerim jih zlagam, ima veliko več težav in tudi rezultati so precej slabši. Bolj medli, neizraziti pasovi nazorno povedo, da vsaka noč pač ni primerna za zajem slik.

Barvna kamera je še najmanj prepričljiva podnevi pri posnetkih Sonca. Resnici na ljubo, za takšne posnetke strokovnjaki niti ne priporočajo barvnih, ampak črno-bele kamere. Hitro ugotovim, zakaj je tako, ko posnamem eno od sicer redko pojavljajočih se peg, ki ravno nastaja. Sonce je zaradi filtra iz mylar folije močno modrikasto, pegice pa niso črne, ampak temno modre z rožnatimi robovi. Verjetno bi se hitro privadil na intenzivne barve, saj nenazadnje barvne slike ni težko spremeniti v črno belo.

Kamero sem seveda moral preizkusiti še s solarnim teleskopom za opazovanje Sonca v H-alfa svetlobi. Kamera tudi tu deluje, čeprav gre v tem primeru seveda za nalive rdeče svetlobe, vendar se da sorazmerno lepo posneti posebej protuberance na robu Sonca in iz posnetkov izvleči tudi tiste bolj šibke, ki pa se marsikdaj dvigajo precej Visoko nad Sončevo površje. Manj uspešna je kamera na samem površju, kjer je že pri snemanju zaradi manj kontrastne slike v rdečem teže sliko dobro izostriti, pa tudi Registaxu potem manj kontrastna zadeva povzroča več težav pri zlaganju. Žal na površju v času snemanja ni bilo izrazitejših vlaken in aktivnih območij (tako bo še nekaj let), ki bi bili večji izziv, saj že to, da sem ujel protuberance, pomeni, da sem imel kar veliko sreče.

Kaj torej zapisati o kameri ASI 034MC. Priznati moram, da se mi je v tistih nekaj dneh preizkušanja kar nekako priljubila z možnostjo posneti v barvah tudi kak planet, toda Gregorju sem obljubljal že predolgo časa, da bi spet čakal na naslednjo priložnosti in dobre opazovalne razmere za recimo Saturna. Nenazadnje pa nakup take kamere ni prav velik strošek, posebej V primerjavi z drugo astronomsko opremo, ki jo je potrebno imeti, da takšno napravo sploh lahko uporabljaš in lahko hitro stane desetkrat več. Nujno je potreben teleskop z vsaj osnovnim sledenjem in prenosni računalnik. Če pa nekaj te opreme že imamo, nas tak nakup lahko navdahne s kakšno zanimivo novo izkušnjo o našem Osončju, ki nam bo ostala v trajnem spominu. Seveda pa se pred nakupom vedno znova znajdemo pred dilemo, ali se morda ne bi bilo smiselno odločiti vendarle za nekoliko zmogljivejšo varianto, ki jih prav podjetje ZWO ponuja kar nekaj. Posebej tista z oznako 120 in nekaj več slikovnimi elementi ponuja tej kameri hud izziv (cena 183,00 EUR), posebej, ker poleg dobimo še širokokotni objektiv za posnetke nočnega neba. Malo mi je bilo žal, da nisem mogel preizkusiti še te možnosti in morda ujeti kak bolid, ugotoviti, koliko šuma se začne pojavljati ob daljših posnetkih in podobno. Toda tu smo že v tistem območju, ko nas začne vleči raziskovalna žilica znova in znova naprej v raziskovanje možnosti, kaj vse lahko z določeno opremo naredimo, vidimo, posnamemo, zabeležimo sami. Nič namreč ni v spoznanju tako našega, kot to, kar smo sami videli ali posneli. Tone Špenko

Leto delovanja: 2002

Objavlja v reviji Spika.