User talk:Jsadid1983

Afghansk eventyr "vinn prinsessen"

I gamle dager var det en konge som hadde fire døtre men ingen sønner. En dag spurte kongen døtrene sine om hvem som likte han mest? Den første datteren sa at hun likte han som blomster. Den andre datteren sa at hun likte han som honning. Den tredje sa at hun likte han som sukker, men den yngste datteren som var veldig klok, tenkte å si noe som er litt annerledes. Hun sa at hun liker faren sin som salt. Da kongen hørte det, ble han sint og ropte på slaven sin "du må ta ut henne fra slottet til et sted slik at hun må oppleve fæle ting." Når hun skulle ut av slottet, ga mora hennes litt gull til henne slik at hun kunne selge det og bruke for å overleve.

Heie maidan o taie maidan (hun gikk og gikk) til slutt kom hun fram til et ødelagt sted (ramlet hus). Der skulle hun overnatta. Inni der traff hun en doven tigger som sov. Hun ba ham om å sette seg, men han hørte ikke, så hun tok en gren og slo ham på beina. Da han følte smerte, reiste han seg. Hun ga han en mynt av gull og sa at han må selge den og kjøpe mat. Mannen solgte gullet og handlet mat. Slik bodde de på noen dager. Hun var klok. Hun tenkte på om hvis myntene blir ferdige, har de ikke noe å leve av.

Hun sendte ham til India for å handle. Prinsessen anbefalte ham å sove på en høy plass under et telt. De gikk til India. De andre handelsmennene som kom tilbake sov på en lav plass unntatt ham. Ved midtnatt begynte himmelen å regne. Alle handelsmenn mistet varer på grunn av mye regn unntatt ham. Da han kom tilbake til prinsessen hadde han mye penger med. Prinsessen ble rikere og rikere for hver dag. Etter en kort periode inviterte prinsessen både sin far og hans venner. Hun sa til kokken sin at han måtte lage mat uten salt for faren hennes. Da festen sluttet sa kongen at alt var perfekt, men maten hadde ikke salt. Prinsessen svarte: ”Deres majestet! Salt er ikke viktig. Honning, blomster og sukker er viktigst.” Kongen visste at hun var dattera hans og klemte henne og beklaget. Da levde de lykkelige. Moral: Alle tingene er viktige på egne plasser.