User talk:Nicoara Marius

Filosofia cuantică
Din vremurile timpurii ale mecanicii cuantice, filosofii și fizicienii cu înclinații spre filosofice au dezbătut sensurile și semnificaţiile mecanicii cuantice.

Unul dintre aceste modele filosofice asupra fizicii cuantice a fost postulat de către Niels Bohr în 1920 și poartă numele de Interpretarea Copenhagă. Împreună cu Werner Heisenberg, Niles Bohr a pus bazele a ceea ce astăzi numim docrtrina pozitivismului. Cu toate că acest concept nu este complet nou, fiind formulat întâia oară în secolul nouăsprezece de către Auguste Comte și Ernst Mach, această doctrină afirmă că orice formă de cunoaştere nu poate fi obținută decât prin metode strict științifice. Potrivit acestei doctrine, ceea ce se măsoară prin metode empirice este tot ceea ce știm sau putem ști despre tot ceea ce ne înconjoară.

Pentru o perioadă scurtă, undeva la începutul secolului douăzeci, a apărut o variație a acestei doctrine ce vehicula sub numele de pozitivism logic sau empirism logic, fiind susținut de un grup restrâns de filosofi din Europa, numiți Cercul Viena. Printre memnbrii acestui grup restrâns se numărau și filosofi eminenți precum Moritz Schlick, Otto Neutrah, Alfred Jules Ayer, Rudolph Carnap, precum și fizicianul Philip Frank. Scopul Cercului Viena era de a standardiza un limbaj de cunoștințe care să se bazeze doar pe date empirice. Toată acecastă idee a fost propusă de Ludwing Wittgenstein, cu toate că el însuși a respins-o nu după foarte mult timp.

Chiar şi Albert Enistein s-a folosit de pozitivism în momentul în care și-a formulat teoria specială a relativității, clasificând timpul ca fiind ceva ce poate fi citit urmărind un ceas, iar distanța ca fiind măsurată cu un metru. Cu toate că mai târziu s-a disociat complet de doctrină, pozitivismul crează efecte relativiste ce intră în contradicție cu logica elementară.

Bohr şi Heisenberg au mers mult mai departe decât Einstein în aplicațiile privind pozitivismul. Ei au menționat că proprietățile unui obiect sunt determinate însăși de ceea ce măsuram. Prin urmare, când măsurăm poziția unui obiect, nu facem altceva decât să îi atribuim acea poziție. Atunci când se măsoară lungimea de undă a unui obiect (sau cum interția, după cum o numea Louis Broglie), noi suntem cei care îi atribuim acea stare. Cel ce desfășoară experimentul nu decide de unul singur care sunt valorile acestor măsurători, ele fiind nesigure dar în același timp urmărind o distribuție probabilistică ce este determinată de realitatea pe care o percepem.

În interpretarea Copenhaga, traiectoria unei particule nu este determinată decât până în momentul în care a fost măsurată. Prin urmare, toate traiectoriille sunt posibile și chiar pot să se suprapună, pănă în momentul in care un detector este pus în fața unei astel de particule pentru a o măsura.

Potrivit teoriei, rezultatul unei astfel de măsurători nu poate fi prezis cu exactitate. El nu poate avea decât o valoare specifică dintr-o probabilitate de distribuție dată de funcția de undă. Să presupunem că o observație nu poate avea decât două rezultate posibile, A cu probabilitatea de 75 la sută și B cu probabilitatea de 25 la sută. Nu vom putea să prezicem rezultatul nici unei măsurători, doar că prinr-o serie de numeroase măsurători repetate vom avea în medie, de trei ori mai multe apariții ale rezultatului A decât a rezultatului B.

Einstein şi Bohr au avut conversații îndelungate cu privire la mecanica cuantică, ce nu s-au soldat niciodată cu o concluzie practică. Totuși, majoritatea fizicienilor au acceptat formulările lui Bohr pentru mai bine de treizeci de ani. În prezent, nu există un consens cu privire la cea mai ”bună” interpretare a, cu toate că modelul Copenhaga este privit ca fiind depășit.

Totuși, spiritualiștii modelului Copengaha folosesc drept bază acest model pentru a afirma că mintea noastră controlează realitatea, deoarece doar ea decide ce şi când să măsoare. Prin urmare, mintea umană este fin acordată la ceea ce ei numesc ”conștiență cosmică”.

Totuși, aceasta nu era viziunea lui Bohr deoarece el nu a atribuit nici un rol activ conștiinței în procesul de măsurare. Pentru el conștiința nu era altceva decât un observator ce putea foarte bine să fie și un instrument capabil să desfășoare măsurători. Observatorul descris de Bohr nu făcea parte din sistem cuantic, prin urmare, fiind un sistem macroscopic ce nu influența în nici un fel sistemul studiat.

Cu toate acestea, alţi fizicieni au fost înclinați în a da conștiinței un rol foarte important. John von Neumann a definit actul de observație ca fiind o secvență de procese prin care informația este transferată de la un obiect la conștiința observatorului. Eugene Wigner afirma de asemenea că mintea sau conștiința are abilitatea de a influența materia. El a fost citat ca spunând: ”Legile mecanicii cuantice nu pot fi formulate...fără a ne folosi și de constiință.”

La ora actuală pozitivismul nu mai este luat în cosiderare deoarece filosofii admit ca există o realitate obiectivă în spatele observațiilor umane. Cu toate aceastea, observațiile sunt singura metodă de a studia realitatea şi cuantități măsurabile cum ar fi spațiul şi timpul ce nu există într-o corespondență unu-la-unu cu acea realitate obiectivă.

În ciuda faptului că interpretarea Bohr şi interpretarea Copenhaga domină, fizicienii au luat în considerare încă o teorie subcuantică ce pare a fi mai mult o interpretare convențională a fizicii Newtoniene deterministe, ce este mai ușor de înțeles și mai puțin bizară.

În 1952, David Bohm a creat o variație a undei pilot a lui Broglie, demonstrând astfel că noțiunea de forțe subcuantum este posibilă. În mod uzual, această demonstrație poartă denumirea de Interpretarea Variabilelor Ascunse ale mecanicii cuantice, iar rezultatele eliminau total orice teorie referitoare la variabile locale.

Bohm afirma că variabilele ascunse trebuie să fie ne-locale, prin urmare acestea trebuie să acționeze pe distanțe mai mari decât viteza luminii. Mai mult chiar, această teorie îi oferea un fundament pentru un model metafizic conform căruia Universul este un întreg interconectat.

Cu toate acestea, teoria lui Bohm are câteva defecte care au împiedicat-o să devină foarte populară printre fizicieni. În primul rând, nu făcea altceva decât să aducă o nouă perspectivă asupra ecuației Schrodinger, oferind nimic nou în materie de putere de calcul și aducând nici un fel de rezultat empiric. În al doilea rând, avea la bază doar particule nonrelativiste (la fel ca și ecuația Schrodinger), iar în ultimă instanță încălca limita de viteză impusă de Einstein, deoarece presupunea conectivitate superluminică.